The Project Gutenberg eBook of Historiallisia kaskuja

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Historiallisia kaskuja

Compiler: Yrjö Karilas

Release date: December 3, 2024 [eBook #74833]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1922

Credits: Tuula Temonen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HISTORIALLISIA KASKUJA ***

language: Finnish

HISTORIALLISIA KASKUJA

Koonnut

Yrjö Karilas

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1922.

HAKEMISTO.

  Adlercreutz, Kaarle Juhana (1757—1815).
  Aho, Juhani (1861—1921).
  Aisopos (6 vuosisad. e.Kr.).
  Aleksanteri suuri (356—323 e.Kr.).
  Aleksanteri I (1777—1825).
  Aleksanteri II (1818—1881).
  Alkibiades (450—404 e.Kr.).
  Andersen, Hans Christian (1805—1875).
  Androklides.
  Antalkidas.
  Antokolskij, Markov M. (1843—1902).
  Aristippos (n. 400 e.Kr.).
  Augustus (63 e.Kr. — 14 j.Kr.).

  Bacon, Francis (1561—1626).
  Beethoven, Ludvig (1770—1827).
  Beliini, Giovanni (n. 1428—1516).
  Bismarck, Otto von (1815—1898).
  Bull, Ole (1810—1880).
  Burns, Robert (1759—1796).

  Caesar, Gaius Julius (100—44 e.Kr.).
  Carlyle, Thomas (1795—1881).
  Castrén, Matias Aleksanteri (1813—1852).
  Castricius.
  Cicero, Marcus Tullius (106—43 e.Kr.).
  Cleveland, Grover (1837—1908).
  Cronstedt, Johan Adam (1749—1836).
  Curius Dentatus, Manius (k. 270 e.Kr.).

  Dante Alighieri (1265—1321).
  Dareios I (kuoli 485 e.Kr.).
  Darwin, Charles (1809—1882).
  Diogenes (n. 412—323 e.Kr.).
  Don Pedro.
  Doré, Paul Gustave (1833—1883).
  Dumas, Alexandre, vanh. (1802—1870).
  Dyck, Anton van (1599—1641).
  Döbeln, Georg Carl von (1758—1820).

  Edison, Thomas Alva (1847—1931).
  Ehrenskiöld, Niilo (1674—1728).
  Epaminondas (n. 418—362 e. Kr.).
  Ericson, John (1802—1870).

  Féval, Paul (1817—1887).
  Filip II August (1165—1223).
  Filippos II (382—336 e. Kr.).
  Fontenelle, Bernard le Bovyer de (1657—1757).
  Franciscus Assiisilainen (1182—1226).
  Franklin, Benjamin (1706—1790).
  Fredrik II suuri (1712—1786).
  Fredrik Wilhelm IV (1795—1861).
  Fulton, Robert (1765—1815).

  Galba, Servius Sulpicius (5 e.Kr.—69 j.Kr.).
  Galilei, Galileo (1564—1642).
  Galvani, Luigi (1737—1798).
  Garibaldi, Giuseppe (1807—1882).
  Goethe, Johann Wolfgang von (1749—1832).
  Gordon, Charles George (1833—1885).

  Hadrianus (76—138 j.Kr.).
  Henrik IV (1367—1413).
  Herder, Johann Gottfried von (1744—1803).
  Hindenburg, Paul L.H.A. (1847—1934).
  Hugo, Victor Marie (1802—1885).

  Kaarle X (1757—1836).
  Kaarle XI (1655—1697).
  Kaarle XII (1682—1718).
  Kaarle XV (1826—1872).
  Kauppis-Heikki (1862—1920).
  Kolumbus, Kristoffer (1446—1506).
  Kustaa IV Aadolf (1778—1837).

  La Fayette, M.J.P. (1757—1834).
  Leonidas (kuoli 480 e. Kr.).
  Lessing, Gotthold Ephraim (1729—1881).
  Lincoln, Abraham (1809—1865).
  Livingstone, David (1813—1873).
  Ludvig XIV (1638—1715).
  Ludvig XVI (1754—1793).
  Luther, Martti (1483—1546).
  Lönnrot, Elias (1802—1884).

  Mac Kinley, William (1843—1901).
  Maksimihan I (1459—1519).
  Mazarin, Jules (1602—1661).
  Mill, John Stuart (1806—1873).
  Molière, Jean Baptiste (1622—1673).
  Montesquieu, Charles de Secondat (1689—1755).
  Mozart, Wolfgang Amadeus (1756—1791).
  Myhrberg, Maksimihan August (1797—1867).

  Napoleon I (1769—1821).
  Nasica.
  Nerva, Marcus C. (keisarina 96—98 j.Kr.).
  Newton, Isaac (1643—1727).
  Nikolai I (1825—1855).

  Oskar I (1799—1859).
  Pietari suuri (1672—1725).
  Platon (427—347 e. Kr.).
  Rebilis, Gaius Caninius.
  Rikhard Leijonamieli (1157—1199).
  Rossini, Gioachino (1792—1868).
  Rousseau, Jean Jacques (1712—1778).
  Runeberg, Johan Ludvig (1804—1877).

  Saladdin (1137—1193).
  Saphir, Moritz Gottlieb (1795-1858)
  Scipio, Publius C. (k. n. 212 e.Kr.).
  Scott, Walter (1771—1823).
  Shackleton, Sir Ernest Henry (1874—1922).
  Shakespeare, William (1564—1616).
  Skobelev, Mikael D. (1843—1882).
  Snellman, Juhana Vilhelm (1806—1881).
  Sokrates (469—399 e. Kr.).
  Stanley, Henry Morton (1840—1904).
  Suvorov, Aleksanteri V. (1729—1800).

  Takanen, Johannes (1849—1885).
  Themistokles (n. 527—459 e.Kr.).
  Thorvaldsen, Bertel (1770—1844).
  Tolstoi, Leo N. (1824—1910).
  Topelius, Zachris (1818—1898).
  Tshulalongkorn (1853—1910).
  Twain, Mark (1835—1910).
  Uhland, Johann Ludvig (1787—1862).

  Wallin, Yrjö Aukusti (1811—1852).
  Washington, George (1732—1799).
  Wellington, Arthur Wellesley (1769—1852).
  Wilhelm I (1797—1888).
  Volta, Alessandro (1745—1827).
  Voltaire, François Marie (1694—1778).
  Xerxes (485—465 e.Kr.).

Kun Vähässä Aasiassa asuvat kreikkalaiset ateenalaisten tukemina nousivat kapinaan mahtavaa Persian kuningasta Dareiosta vastaan, ei Dareios paljon välittänyt tuosta kapinasta, vaan kysyi ainoastaan, ketä nuo ateenalaiset olivat. Kuultuaan, että he olivat pieni kansa meren toisella puolen, hän virkkoi:

— Oi Ormuzd, anna minun kostaa noille ateenalaisille!

Ja jotta hän paremmin muistaisi päätöksensä, piti hänelle erään hovimiehen joka päivä, kun hän istui pöytään, kolme kertaa toistaa nämä sanat:

— Herra, muista ateenalaisia!

Hän käytti samanlaista menettelytapaa kuin Rooman senaatin istunnoissa Cato, joka jokaisen lausuntonsa, koskipa se mitä asiaa tahansa, päätti sanoilla: »Muuten olen sitä mieltä, että Kartago on hävitettävät.

Taistelussa ateenalaisia vastaan Dareios ja hänen seuraajansa kuitenkin lopulta joutuivat häviölle.

* * *

Kun persialaisten kuningas Xerxes saapui miljoona-armeijoineen
Kreikkaa valloittamaan, herätti se kreikkalaisissa suurta kauhistusta.
Vain Spartan kuningas Leonidas säilytti mielenmalttinsa ja lähti
puolustamaan Thermopylain vuorisolaa ottaen mukaansa 300 spartalaista.

Kun eforit huomauttivat, että hänellä oli mukanaan liian vähän sotureita, huomautti hän:

— Meitä on aivan riittävästi siihen, mitä aiomme tehdä.

Näin sanoessaan Leonidas ajatteli sitä, että he menevät varmaan kuolemaan. Kun Xerxes lähetti sanansaattajan hänen luokseen käskien häntä luovuttamaan aseensa, vastasi Leonidas lyhyesti:

— Tulkoon ottamaan ne!

Kun sitten muuan trakialainen kertoi, että persialaisia on niin paljon, että heidän nuolensa pimittävät auringon, vastasi eräs spartalainen:

— Sitä parempi, silloinhan saamme taistella siimeksessä.

Leonidasta ja hänen spartalaisiaan olisi tuskin voitu voittaa, ellei muuan petturi olisi näyttänyt persialaisille kiertotietä, jota myöten he saattoivat hyökätä spartalaisten selkään.

* * *

— Kumpi tahtoisit mieluummin olla, — kysyi muuan henkilö Themistokleelta, — Akillesko vai Homeros?

— Entä sinä, — kysyi vuorostaan Themistokles, — tahtoisitko mieluummin olla olympialaisten kisojen voittaja vaiko niiden kuuluttaja?

* * *

— Kuinka pitkälti on kaupunkiin? — kysyi kerran muuan ohikulkija satujenkirjoittajalta Aisopokselta.

— Kävele! — vastasi siihen Aisopos.

— Tiedän kyllä, että tässä on käveltävä, jos mieli kaupunkiin päästä, — virkkoi ohikulkija harmistuneena. — Mutta minä kysyn sinulta, kuinka pian minä olen kaupungissa?

— Kävele! — toisti Aisopos hämmentymättä. Ja näin sanottuaan hän jatkoi matkaansa.

Kun ohikulkija, joka luuli, että puhuteltu henkilö oli parantumaton koiranleuka, oli ottanut kymmenkunta askelta, huusi Aisopos hänen jälkeensä:

— Kahden tunnin kuluttua olet kaupungissa.

— Miksi et sitä heti sanonut? — kysyi jalankulkija.

— Enhän voinut sanoa sitä, kun en tiennyt, kuinka nopeasti sinä kuljet, — vastasi Aisopos.

* * *

Kun spartalaiset lähtivät sotaan, ilmoittautui tarjokkaaksi eräs ontuva mies nimeltä Androklides. Ruumiinvian takia ei häntä kuitenkaan tahdottu ottaa mukaan.

— Minä luulin, että te tarvitsette soturia taistelua eikä pakoon juoksemista varten, — virkkoi silloin Androklides.

* * *

Eräs ateenalainen moitti spartalaisia oppimattomaksi kansaksi.
Spartalaisten puolesta vastasi silloin Antalkidas:

— Niinpä kyllä, me olemme ainoa kansa, joka ei ole koskaan teiltä mitään pahaa oppinut.

* * *

Kreikkalainen ajattelija Sokrates oli tunnettu itsehillinnästään ja luonteenlujuudestaan. Kerran hänen ystävänsä ihmettelivät sitä, että hän tyynesti, mitään sanomatta kesti ilkeämielisen potkaisun.

— Mitä! — sanoi hän heille, — jos aasi olisi sen tehnyt, haastaisinko sen oikeuteen?

Eräästä miehestä, joka oli häntä pahasti sättinyt, hän sanoi:

— Hän ei ole ehkä oppinut paremmin puhumaan.

Eräälle orjalle, joka oli saattanut hänen mielensä kiihdyksiin, hän huudahti:

— Antaisin sinulle selkään, ellen olisi vihastunut.

* * *

Kun nuori Alkibiades pelkäsi esiintyä puhujana kansan edessä, poisti Sokrates hänen pelkonsa seuraavalla tavalla:

— Pelkäisitkö sinä puhua suutarille? — kysy Sokrates.

— En, totta tosiaan!

— Saattaisiko seppä sinut hämilleen?

— Eihän toki!

— Mutta kauppiasta sinä ehkä pelkäät?

— Yhtä vähän!

— Katsohan, — jatkoi Sokrates, — juuri sellaisista on Ateenan kansa kokoonpantu. Sinä et pelkää ketään yksityistä; miksi sitten pelkäisit, kun he kaikki ovat koolla?

* * *

Kun Sokrates otti pyövelin kädestä myrkkymaljan, valitteli hänen kyyneleitä vuodattava vaimonsa sitä, että hän kuolee syyttömänä.

— Et kai toivo, että kuolisin syyllisenä, — huomautti Sokrates.

* * *

Tebeläisten päällikkö Epaminondas oli muinaisajan suurimpia sotapäälliköitä. Mantineian ratkaisevassa taistelussa v. 362 e.Kr. tebeläiset hänen johdollaan voittivat, mutta itse hän sai keihään iskun rintaansa. Keihään varsi taittui ja kärki jäi haavaan.

Lääkärit sanoivat, että hän kuolee heti kun keihäänkärki vedetään haavasta. Epaminondas pyysi silloin lääkärejä odottamaan ja kysyi:

— Missä on kilpeni?

Siihen aikaan oli näet tapana, että se, joka kunniakkaasti oli kaatunut taistelussa, kannettiin kotiin kilven päällä. Kilpi tuotiin Epaminondaalle Sitten hän kysyi:

— Kutka voittivat?

— Tebeläiset, — vastattiin hänelle.

— Olen elänyt kylliksi, — virkkoi silloin Epaminondas, —sillä minä kuolen voittajana.

Näin sanottuaan hän veti keihäänkärjen haavasta. Eräs hänen urhoollisista sotatovereistaan sanoi murheellisena:

— Sinä kuolet, Epaminondas, etkä jätä jälkeesi yhtään poikaa, joka päättäisi työsi.

Kuoleva Epaminondas vastasi siihen:

— En jätä teille jälkeeni yhtään poikaa, vaan kaksi kuolematonta tytärtä, Leuktran ja Mantineian taistelut.

* * *

Makedonian kuninkaan Filippoksen ystävät kertoivat, että kreikkalaiset moittivat häntä kaikin tavoin, vaikka hän oli koettanut kohdella heitä lempeästi.

Filippos vastasi siihen:

— Entäpä, jos olisin kohdellut heitä huonommin?

* * *

Kreikkalainen ajattelija Platon oli suuttunut erääseen orjaan. Hän kutsui luokseen muutaman omaisensa ja virkkoi tälle:

— Lyö tuota miestä! Minä olen liiaksi suuttunut voidakseni tehdä sen itse.

* * *

Filosofi Platon oli määritellyt ihmisen sanoilla: »kaksijalkainen höyhenetön eläjä». Määritelmästään hän oli saanut innokkaita onnitteluja. Mutta filosofi Diogenesta loukkasi se suuresti. Hän kyni kukolta höyhenet ja heitti sen Platonin luentosalin ovesta sisään ja huudahti:

— Tässä on Platonin ihminen!

Platon lisäsi silloin omituiseen määritelmäänsä seuraavat sanat:

— Jolla on litteät kynnet.

* * *

Platon oli kutsunut Diogeneen luokseen vierailulle. Diogenes, joka oli tunnettu omituisuuksistaan, alkoi äkkiä kesken illallista polkea mattoa jaloillaan.

— Näin, — huudahti hän, — poljen jaloillani Platonin turhamaisuutta!

— Vielä suuremmalla turhamaisuudella! — lisäsi siihen Platon.

* * *

Diogeneella oli yksi ainoa orja. Kun tämä pakeni isäntänsä luota, kehoittivat ystävät Diogenesta ajamaan takaa orjaansa.

Diogenes sanoi silloin:

— Eikö olisi naurettavaa, että Diogenes ei voisi elää ilman orjaa, kun orja voi elää ilman Diogenesta!

* * *

Diogenes näki kerran rikkaaseen pukuun puetun nuorukaisen. Hänen kasvonsa olivat ylpeät, mutta sanansa tyhjät ja ajatuksensa alhaiset.

Diogenes astui hänen luokseen ja virkkoi:

— Kun näin sinut ja sitten kuulin sanasi, tuli mieleeni kuva siitä, kuinka joku edessäni sivalsi kullalla ja norsunluulla silatusta tupesta tylsän ja ruostuneen miekan.

* * *

Kun merirosvot aikoivat myydä Diogeneen orjaksi, huudahti hän ympärilleen kokoontuneille ostajille:

— Kuka tahtoo ostaa itselleen opettajan?

* * *

Kun Diogeneelta kysyttiin, kuka hautaa hänet hänen kuoltuaan, kun hänellä ei ollut palvelijaa, vastasi hän:

— Se, joka talonikin ostaa.

* * *

Tavatessaan, filosofi Diogeneen hautausmaalla kysyi Makedonian kuningas Filippos:

— Mitä teet täällä?

— Etsin isäsi luita, — vastasi Diogenes, — mutta en voi löytää niitä, koska kaikkien luut ovat samanlaisia.

* * *

Diogenes sanoi kerran ystävilleen:

— Kuoltuani heittäkää ruumiini johonkin kuoppaan. Olen täysin tyytyväinen, jos saan vain vähänkin hiekkaa päälleni.

— Mutta silloinhan joudut petoeläinten raadeltavaksi, — huomauttivat ystävät.

— No hyvä, asettakaa keppi käteeni, jolla voin karkoittaa pois villipedot.

— Ethän voi sitä tehdä, kun olet menettänyt tajuntasi!

— Mitä se sitten tekee, vaikka ne raatelevatkin, — vastasi Diogenes.

* * *

Kun Aleksanteri suuri saapui öiseen aikaan Dareioksen leirin luo, neuvoi Parmenios häntä käyttämään pimeyttä hyväkseen hyökätäkseen vihollisen kimppuun.

— Ei, toverini, — vastasi Aleksanteri, — minä en tahdo voittoa varastaa.

* * *

Eräästä kaupungista, jota Aleksanteri suuri piiritti, lähetettiin valittuja miehiä keskustelemaan antautumisesta. Vanhin heistä kysyi hallitsijalta, millä ehdolla hän suostuisi säästämään kaupungin.

— Sillä ehdolla, — sanoi tämä, — että sinä ottaisit johdon käsiisi ja lähettäisit minulle tänne leiriin sata parasta kansalaista.

— Hallitsija, — huomautti siihen vanhus, — mieluummin ohjaisin kaupunkia, jos sallisit lähettää minun sata huonointa kansalaista parhaitten asemesta.

* * *

Aleksanteri suuri lahjoitti ystävälleen Perikleelle viisikymmentä talenttia myötäjäisiksi hänen tytärtään varten. Perikles huomautti silloin, että hänelle olisi riittänyt kymmenenkin.

— Niin, — vastasi Aleksanteri, — sinulle se kyllä riittää, mutta minä en voi lahjoittaa niin pientä summaa.

* * *

Filosofi Aristippos söi kerran päivällistä Syrakuusan tyrannin
Dionysioksen luona istuen kunniapaikalla tyrannin vieressä.

Seuraavana päivänä tyranni asetti hänet pöydän alimpaan päähän haluten tehdä hänestä pilaa.

— Mitä arvelet? — kysyi hän vieraaltaan päivällisen aikana — millainen on tämänpäiväinen paikkasi verrattuna eiliseen?

— Mielestäni, — vastasi filosofi, — ei niillä ole mitään eroa: minä olen tehnyt ne kummallakin kerralla yhtä arvokkaiksi.

* * *

Vaatimattomuudestaan kiitetty kuuluisa roomalainen sotapäällikkö Curius Dentatus kieltäytyi vastaanottamasta rahalahjaa, jolla samnilaiset koettivat saada hänet puolelleen.

— En tarvitse rahojanne, — sanoi hän.

— Entä lapsesi? — huomauttivat lähettiläät.

— Jos he ovat kaltaisiani, niin elättää heitä se sama pieni tila, jonka ääreltä olen tähän virkaan kohonnut, — vastasi sotapäällikkö. — Ja hän jatkoi:

— Vaan elleivät he ole kaltaisiani, niin en tahdo olla heidän ylellisyytensä ylläpitäjänä.

* * *

Kun Scipio nuorempi Roomassa haki censorinvirkaa, huomautti hänen kilpahakijansa Appius Claudius, että hän tuntee nimeltä melkein kaikki kansalaiset, kun sitä vastoin Scipio ei tunne juuri ketään.

— Se on totta, — vastasi Scipio, — en ole koettanut niin paljon oppia tuntemaan henkilöitä kuin tehdä itseni mahdollisimman usealle tunnetuksi.

* * *

Roomalainen Nasica lähti kerran tuttavansa Enniuksen luo. Saavuttuaan tämän taloon hän sai palvelijattarelta kuulla, ettei isäntä ollut kotona.

Nasica huomasi kuitenkin, että palvelijattaren oli käsketty niin sanoa, vaikka isäntä itse asiassa olikin kotona.

Muutamien päivien kuluttua Ennius saapui vierailulle Nasican luo ja kysyi, oliko hän kotona. Silloin huusi Nasica itse sisähuoneista lähteneensä ulos.

— Kuinka voit luulla, etten tunne ääntäsi? — kysyi Ennius ihmetellen.

— Käydessäni luonasi, — vastasi Nasica, — uskoin palvelijattaresi sanoja, ettet sinä ollut kotona, mutta sinä sitä vastoin et näy uskovan minun omia sanojani.

* * *

Nasican kuullen puhuttiin kerran, että roomalaisilla ei ole enää mitään pelkäämistä, kun Kartago on hävitetty ja kreikkalaiset tehty orjiksi.

— Päinvastoin, — väitti Nasica, — nythän vasta täytyykin peljätä, kun ei missään enää ole mitään, jota pelkäisimme tai kunnioittaisimme.

* * *

Caninius Rebilis oli Roomassa konsulina vain yhden päivän. Noustessaan puhujalavalle hän astui tähän virkaan ja sai eron kohta sen jälkeen.

Kuuluisa roomalainen puhuja Cicero huomautti tästä leikillisesti:

— Rebilis hypähti puhujalavalle kysymään meiltä, kenen konsulikauden aikana hän oli konsulina.

Toisen kerran hän virkkoi samasta asiasta:

—Caninius Rebilis oli valpas konsuli, sillä koko konsulikautenaan hän ei kertaakaan nukkunut.

* * *

Pompeius lahjoitti eräälle gallialaiselle karkurille Rooman kansalaisoikeudet.

— Ihmeellinen mies, — virkkoi Cicero, — antaa gallialaiselle isänmaan, joka ei kuulu hänelle, mutta meille ei voi toimittaa omaa isänmaatamme.

* * *

Kun Cicero saapui Pompeiuksen leiriin, huomautettiin hänelle, että hän tuli liian myöhään.

— En ole hituistakaan myöhästynyt, — väitti Cicero, — koska täällä ei näytä vielä mitään olevan valmiina.

* * *

Kun Metellus Nepotes moitti Ciceroa siitä, että hän puhujana oli enemmän syössyt ihmisiä turmioon syytöksillään kuin pelastanut puolustuksillaan, vastasi tämä:

— Niin, minä myönnän, että minulla on enemmän omaatuntoa kuin kaunopuheisuutta.

* * *

Kun Rooman kansalainen Castricius vastusti erään Karbo-nimisen viranomaisen omavaltaisia määräyksiä, sanoi tämä hänelle:

— Minun takanani on paljon miekkoja.

— Mutta minun takanani on paljon vuosia, — virkkoi Castricius.

* * *

Tavallisesti sanotaan, että on helpompi sanoa kuin tehdä. Mutta kun roomalainen sotapäällikkö ja valtiomies Caesar uhkasi Metellusta, virkkoi hän:

— Muista, että minun on vaikeampi sanoa kuin tehdä!

* * *

Roomalainen ylimys, joka oli menettänyt kansalaisoikeutensa, sai näyttämöllä esiintymisestään Caesarilta kultaisen sormuksen. Näytännön aikana Caesar etsi itselleen paikkaa tuoleilta, jotka olivat määrätyt etuoikeuden saaneille henkilöille. Cicero tahtoi moittia Caesaria liiallisesta auliudesta kunnianosoituksien jaossa ja virkkoi:

— Antaisin sinulle paikan, ellei minulla olisi niin ahdasta.

Tällä kertaa kuuluisa puhuja sai kuitenkin sattuvan vastauksen:

— Minua ihmetyttää, — huomautti hänelle Caesar, että sinulla on ahdasta, vaikka sinä tavallisesti istut kahdella tuolilla.

* * *

Muuan nuori huimapää sai keisari Augustukselta käskyn lähteä pois leiristä.

—Mutta kuinka voin näyttäytyä kotiseudullani, — pahoitteli tämä — ja miten selitän isälleni tämän asian?

— Sano hänelle, — vastasi keisari, — että olit tyytymätön minuun.

* * *

Rooman keisari Galballe tarjottiin kerran kalaa, joka oli jäänyt edellisestä päivästä. Kalan koskematon puoli oli käännetty ylöspäin.

— Kiiruhtakaamme, — huudahti keisari, — pelkäänpä, että pöydän alla on sivullisia syömässä.

* * *

Roomalainen keisari Nerva oli liian hyväsydäminen ja suosiollinen edeltäjänsä Domitianuksen huonoille neuvonantajille. Kerran hän antoi päivälliset muutamille ystävillensä, jolloin eräs näistä neuvonantajista istui pöydän ääressä aivan keisarin vieressä.

Tuli puhe Catullus Messalinuksesta, ilkeästä ilmiantajasta, jota Domitianus oli käyttänyt usein mustaamaan oikeuden edessä kunniallisia kansalaisia.

— Mitähän hän nyt tekisi, jos olisi elossa? — kysyi Nerva.

— Luulen, että hän istuisi kerallamme pöydässä, — vastasi yksi vieraista.

* * *

Rooman keisari Hadrianus ei myöntynyt erään anojan pyyntöön, jonka tukka oli alkanut harmaantua. Vähän myöhemmin tuli sama henkilö uudelleen tukka värjättynä keisarin puheille ja uudisti pyyntönsä. Keisari, joka huomasi petoksen, vastasi:

— Annoin kieltävän vastauksen jo isällesi.

* * *

Eräältä kreikkalaisten lähettiläältä kysyttiin Roomassa, tuliko hän omasta aloitteestaan vai oliko hän hallituksen lähettämä.

— Jos onnistun tehtävässäni, olen synnyinmaani lähettämä, mutta ellen onnistu, olen omasta aloitteestani lähtenyt, — vastasi hän.

* * *

Englannin kuningas Rikhard Leijonamieli sai yhdessä Ranskan kuninkaan Filip II Augustin kanssa kolmannella ristiretkellä voiton saraseeneista. Ketään muuta eivät voitetut niin pelänneet kuin Rikhard Leijonamieltä, jota he kaikin tavoin koettivat saada käsiinsä.

Eräänä päivänä, kun kuningas oli seuralaisineen metsästämässä, olivat saraseenit väijyksissä ja yllättivät hänet. Kahakassa kaatuivat Rikhardin ympäriltä kaikki miehet paitsi eräs Wilhelm niminen ritari.

Kun Wilhelm nyt huomasi kuninkaan vaaranalaisen aseman, huusi hän vihollisille:

— Minä olen kuningas, minä antaudun!

Heti hyökkäsivät viholliset hänen kimppuunsa, vetivät hänet hevosen selästä ja raastoivat mukanaan. Kuningas pääsi pakenemaan.

Muhammedilaisten sulttaani Saladdin oli jalo hallitsija, joka piti uskollisuutta yhtä suuressa arvossa kuin urhoollisuutta. Saatuaan kuulla asian oikean laidan osoitti hän vangille yhtä suurta huomiota kuin kuninkaalle ja antoi hänelle vapauden sillä ehdolla, että Rikhard puolestaan päästäisi pois kymmenen hänen luonaan olevaa emiiriä.

* * *

Muuan sulttaani oli kirjoittanut runon. Hän luki sen ministerilleen ja kysyi häneltä, mitä hän piti siitä.

— Herra, — vastasi ministeri, — jos tahdot tietää totuuden, — niin runo, on huono.

Harmistuneena antoi sulttaani heittää miehen vankilaan.

Muutaman viikon perästä sulttaani sepitti taas runon.

Hovimiehet kiittelivät sitä ylenmäärin, mutta sulttaani ei oikein uskonut heitä, vaan kaipasi tunnollisempaa arvostelua.

Hän antoi tuoda ministerin vankilasta ja luki runonsa hänelle.

— Herra, — huusi tämä heti, — runosi on ihmeellisen kaunis!

— Näetkö, — sanoi sulttaani iloisesti, — muutama viikko sitten tuomitsit runoani niin ankarasti.

— Sinä unohdat, herrani, että minä olen ollut nämä viikot sellaisessa paikassa, jossa oppii arvostelemaan lempeästi ruhtinaitten runoja.

* * *

Fransiscus Assiisilainen oli perustanut fransiskaanien kerjäläismunkkikunnan. Veljeskuntaan kuuluvat munkit olivat luopuneet kaikesta ja antaneet omaisuutensa köyhille. Avunpyytäjille oli aina jotakin annettava. Kuka antoi leipäkannikkansa, kuka viittansa, housunsa tai paitansa hihan. Kerran kun ei ollut muuta annettavaa, ruvettiin tyhjentämään veljeskunnan kappelia.

— Jumalalle on otollista nähdä alttarinsa paljaana ja lapsensa vaatetettuina, — virkkoi Fransiscus. — Mene, veljeni, ja ota liina alttarilta.

Kerran sanoi eräs veljistä:

— Meillä ei ole mitään pyytäjälle, joka seisoo tuolla ovella. Ei ole muuta jäljellä kuin yksi ainoa Uusi Testamentti, josta luemme aamuisin, kun ei ole rukouskirjaa.

— Anna hänelle Uusi Testamentti. Se on otollisempaa kuin meidän lukemisemme.

* * *

Asuessaan Ravennassa »Jumalaisen näytelmän kirjoittaja» Dante kulki pitkin kaupungin katuja. Katsellessaan tuota ei tosin kovin kookasta, mutta kuitenkin kunnioitusta herättävää olentoa ankarine kasvonpiirteineen ihmiset kuiskasivat toisilleen:

— Tuossa kulkee mies, joka on käynyt sekä helvetissä että paratiisissa.

Kerran Dante kuuli, että kahden vastaantulijan keskustelu koski häntä.
Toinen heistä sanoi:

— Katso, tuossa tulee mies, joka on käynyt helvetissä. Hän käy siellä niin usein kuin tahtoo ja kertoo sitten kirjoissaan kokemuksiaan meille.

— Uskon sen kyllä, — virkkoi toinen, — näkee jo hänen ruskeasta ihostaan ja kiharista hiuksistaan, että hän on kulkenut tulen ja savun kautta.

Tätä kuullessaan Dante ei voinut olla sydämellisesti nauramatta.

* * *

Kuuluisan italialaisen taidemaalarin Giovanni Bellinin oli Konstantinopoliin kutsunut sulttaani Muhamed II, joka tahtoi taiteilijalta tilata itselleen Johannes Kastajan kuolemaa esittävän taulun.

Kun taulu oli valmis, oli sulttaani siihen tyytyväinen, mutta huomautti vain, ettei poikkihakattu pää ollut kyllin ilmehikäs.

Bellini lupasi miettiä asiaa ja korjata maalauksensa, mikäli se oli mahdollista.

Kun hän oli saapunut työhuoneeseensa, tuli hänen luokseen kaksi miestä. Toinen heistä hakkasi toiselta pään poikki ja virkkoi kauhistuneelle taiteilijalle, että sulttaani oli käskenyt antaa hänelle mallin tauluaan varten.

Bellinin mieltä järkytti tällainen itämainen avuliaisuus niin suuresti, että hän matkusti kiireimmän kaupalla pois koko Konstantinopolista.

* * *

Kolumbus oli kerran pidoissa espanjalaisten ylimysten luona. Eräs läsnäolijoista virkkoi silloin:

— Signor Cristoforo, vaikkapa ette olisikaan löytänyt Intiaa, niin olisi meillä ollut muitakin, jotka olisivat voineet yrittää samaa, sillä tämä meidän Espanjamme on täynnä suuria miehiä.

Kolumbus piti parhaana olla vastaamatta mitään näihin sanoihin. Hän pyysi, että hänelle tuotaisiin kananmuna. Munan hän pani pöydälle ja sanoi:

— Hyvät herrat, lyön vetoa vaikka kenen kanssa, ettette voi saada tätä munaa päällään seisomaan, mutta minä voin.

Kaikki koettivat, mutta yksikään ei voinut sitä tehdä. Kolumbus otti silloin munan, kopautti sen pään rikki ja pani sen sitten pystyyn.

— Ei mikään ole tuon yksinkertaisempaa, — huudahtivat toiset.

— En epäile sitä ensinkään, — myönsi Kolumbus, — mutta kukaan ei tullut sitä ajatelleeksi. Samalla tapaa olen löytänyt Intiankin.

Löytäessään Amerikan luuli näet Kolumbus löytäneensä Intian.

* * *

Paavi Paavali III:n juhlamenojenohjaaja huomautti kerran, että Michelangelon maalaus »Viimeinen tuomio» sopii paremmin ravintolaan kuin paavin kappeliin. Kuultuaan tämän huomautuksen, taiteilija päätti, työn vielä ollessa puolivalmiina, omalla tavallaan kostaa ymmärtämättömälle viisastelijalle. Hän kuvasi hänet manalassa riehuvaksi Minos-hirviöksi.

Kun hovimies näki joutuneensa sellaiseen paikkaan, pyysi hän ja rukoili paavia vapauttamaan hänet kauheasta vankeudestaan.

— Minulla on valta sitoa ja päästää maan päällä ja taivaassa, — vastasi paavi hymyillen, mutta manalassa en mahda mitään. Jää siis sinne!

* * *

Neljä vuotta ennen kuolemaansa teetti keisari Maksimilian I itselleen ruumisarkun, jota hän kuljetti mukanaan kaikkialle. Usein katseli hän tätä ruumisarkkua ja sanoi itselleen:

— Mihin valmistaudut, Maksimilian? Mitä tavoittelet, olethan jo kyllin onnellinen? Niin monet maat ovat sinulle nyt ahtaat, mutta kerran sinut suljetaan tähän ahtaaseen kammioon!

* * *

Kaarle V:n kokoonkutsumilla Wormsin valtiopäivillä v. 1521 otettiin käsiteltäväksi suurta mieltenkuohua herättänyt Lutherin asia. Nuori keisari oli antanut Lutherille suojeluskirjeen, mutta ystävät kielsivät häntä lähtemästä kokoukseen muistuttaen uskonpuhdistajan Johan Hussin kohtaloa. Vähän ennen Wormsiin saapumistaan hän sai vielä vastaanottaa varoituksia suosijoiltaan.

Näihin varoituksiin Luther vastasi:

— Vaikka siellä olisi yhtä monta pirua kuin tiiliä katoilla, niin menen sinne kuitenkin.

Kun Luther astui ensi kertaa kokoukseen, keisarin ja loistavien henkilöiden eteen, kalpeni hän ja näytti olevan vähän hämmästynyt. Kysymykseen, pysyikö hän kirjoituksissaan esittämissä mielipiteissä, vai peruuttiko hän ne, vastasi hän pyytävänsä mietintöaikaa.

Seuraavana päivänä hän vastasi rohkeasti kaikkiin hänelle tehtyihin kysymyksiin ja lausui pysyvänsä horjumatta mielipiteissään niin kauan kuin ei oltu näytetty niiden paikkansa pitämättömyyttä toteen Pyhästä Raamatusta. Kun häneltä pyydettiin uudelleen suoraa ja varmaa vastausta siihen, tahtoiko hän peruuttaa sen, mitä oli lausunut vai ei, vastasi hän:

— Koska minulta nyt vaaditaan suora vastaus, niin tahdon minä antaa sellaisen, jolla ei ole sarvia eikä hampaita, nimittäin tällaisen: »Ellei ajatuksiani todistuksilla Pyhästä Raamatusta tai muilla selvillä todistuksilla kumota, en voi enkä tahdo mitään peruuttaa. Tässä minä seison enkä muuta voi. Jumala minua auttakoon. Amen.»

Kaikki, etenkin keisari, ihmettelivät miehen rohkeutta. Katolisten pyynnöistä huolimatta ei keisari rikkonut Lutherille antamaansa suojeluskirjettä, vaan salli hänen poistua kokouksesta. Lutherin turvallisuus ei olisi sittenkään ollut taattu, elleivät ystävät olisi vieneet häntä Wartburgin linnan muurien turviin.

* * *

Lutherin luo tuli kerran mies, joka keräsi varoja johonkin hyväntekeväisyystarkoitukseen. Suurella uskonpuhdistajalla ei sattunut olemaan penniäkään rahaa. Mutta hän muisti, että hänellä oli vanha Joakim-taaleri (Joachimsthalissa lyötetty taalerin raha) eräässä kaapin laatikossa.

Hän meni kaapin luo ja sanoi:

— Mitä täällä teet, Joakim? Näethän, miten laiska olet. Ulos täältä muita hyödyttämään!

* * *

Kuuluisa englantilainen näytelmäkirjailija Shakespeare oli myös etevä näyttelijä.

Kerran hän näytteli kuninkaan osaa eräässä murhenäytelmässä ja seisoi näyttämöllä lähellä kuninkaallista aitiota. Hän oli juuri jakelemassa erilaisia määräyksiä hovilaisilleen, kun kuningatar Elisabet, haluten laskea leikkiä, pudotti nenäliinansa näyttämölle.

Shakespeare ei kuitenkaan hämmästynyt tästä odottamattomasta, asiaaankuulumattomasta tapauksesta. Hän kääntyi hovinarria esittävän näyttelijän puoleen ja lausui:

— Ennenkuin poistut, otapa ylös kuningatar-sisareni nenäliina!

* * *

Kerran kun kuningatar Elisabet meni viemisille kuuluisan tiedemiehen Francis Baconin pieneen maakartanoon, jonka tämä oli rakennuttanut kuningattaren määräyksestä kysyi valtijatar häneltä, miksi hän oli valmistuttanut itselleen niin kovin pienen talon.

Minä en ole, arvoisa kuningatar, rakennuttanut sitä itselleni pieneksi, — vastasi Bacon, vaan syy on yksinomaan kuningattaressani, joka on tehnyt minut liian isoksi taloon!

* * *

Eräs espanjalainen ylimys kertoi kuninkaalleen Ranskan kuninkaan Henrik IV:n sairastavan irstaisen elämän aiheuttamaa luuvaloa siinä määrin, että hän vain vaivoin kykeni liikkumaan.

Henrik IV, joka oli aikansa siveellisimpiä hallitsijoita, sai tämän tietoonsa ja pani korvansa taakse.

Muutaman vuoden kuluttua saapui samainen ylimys lähettiläänä Ranskaan.

Lähettiläs sai kutsun saapua aamulla kello kuudelta kuninkaan luo. Hän noudatti kutsua ja tapasi kuninkaan neuvottelusalissa odottamassa.

Keskustelu alkoi, kestäen yhtämittaa useita tunteja. Kuningas käveli koko ajan, joten ei lähettiläskään voinut istuutua. Yhä jatkoi kuningas keskustelua.

Lähettiläs kalpeni väsymyksestä, ja kylmä hiki nousi hänen otsalleen.

Huomattuaan tämän päästi kuningas onnettoman menemään.

Noin tunnin kuluttua kutsutti kuningas lähettilään uudelleen luoksensa.

— Pyydän nöyrimmästi, että vastaanotto ja keskustelut siirretään huomiseksi, — pyysi lähettiläs kalpeana.

Hymyillen sanoi tällöin kuningas:

— Kun palaatte Espanjaan, tiedän teidän voivan todistaa, että Henrik IV:ttä ei vaivaa luuvalo, kuten aikaisemmin olette herrallenne uskotellut.

* * *

Tähtitieteilijä Galileo Galilei oli tullut siihen johtopäätökseen, että maa kiertää auringon ympäri, ja joutunut tästä maailmaa mullistavasta keksinnöstään inkvisitsionituomioistuimen eteen. Ankarilla uhkauksilla pakotettiin hänet luopumaan uudesta opistaan.

— Minä Galilei, — saneli hän oikeuden edessä, 70 vuoden vanhana asetettuna mieskohtaisesti oikeuden eteen, polvillani ollen ja silmieni edessä pyhät evankeliumit, joita kosketan käsilläni, luovun sydämestäni ja vilpittömällä uskolla opistani ja kiroan ja inhoan erehdyksiä ja järjenvastaisia harhaoppeja.

Mutta noustuaan polviltaan sanoi hän uhmaten, silmät maahan luotuina ja maata jalallaan polkien:

— Se pyörii sittenkin!

* * *

Taidemaalari van Dyk oli taitavin kuuluisan flaamilaisen taiteilijamestarin Rubensin oppilaista.

Eräänä iltana, kun mestari oli lähtenyt ulos, menivät hänen oppilaansa salaa mestarin huoneeseen katsomaan hänen töitänsä. Kun he tungeksivat erään taulun ääressä, lankesi eräs heistä taulua vasten ja töhri muodottomaksi Magdaleenan käsivarren ja neitsyt Marian posken ja leuan.

Kaikki peljästyivät sanomattomasti, mutta sitten suostui van Dyk korjaamaan taulun. Hän ryhtyi heti työhön ja sai sen ajoissa valmiiksi ennen Rubensin tuloa. Hänen korjauksensa onnistui niin hyvin, että kun Rubens seuraavana aamuna näytti taulua pelosta vapisevalle oppilailleen, hän virkkoi:

— Tuossa on käsivarsi ja pää, jotka eivät ole huonointa, mitä minä olen tehnyt!

Mainittu taulu on Rubensin kauneimpia, nimeltä »Ristiltä alas ottaminen». Sitä säilytetään Neitsyt Marian kirkossa Antwerpenissä.

* * *

Eräs hovimies pyysi kardinaali Mazarinilta lupaa saada kolmella sanalla kuvata hänelle vaikeaa asemaansa.

— Hyvä! — sanoi kardinaali, — tehkää se, mutta sillä ehdolla, että ette todellakaan käytä useampia sanoja.

Hovimies kumarsi.

— Kylmää ja nälkää, — virkkoi hän.

— Puita ja leipää, — vastasi siihen Mazarin heti sattuvasti.

Avunpyytäjä sai eläkkeen, joka turvasi hänen toimeentulonsa.

* * *

Kerran tuli Ruotsin kuningas Kaarle XI halvan ratsumiehen puvussa Neriken maakunnan majataloon. Syötyään siellä talonpoikaisen aterian hän rupesi isännän kanssa keskustelemaan paikkakunnan asioista.

— Niin, — sanoi isäntä, — mikäs meillä muuten olisi eläessä, mutta kun on sellainen vouti, joka pitää omaisuuttamme kuin omaansa.

— No, miksi eivät talonpojat valita? — kysyi kuningas.

Valita! Kyllä kai! Ette näy tuntevan olojamme. Onneton se, joka valittaa uskaltaisi. Meillä on vouti, joka omasta mielestään on kuningastakin suurempi herra. Ei, herra hevoskauppias! parasta on kärsiä ja olla vaiti.

Kuningas näytti vaipuvan ajatuksiinsa. Äkkiä kysyi hän kiivaasti:

— Missä asuu talonpoika, jolta kerroit voudin vieneen hevosen?

— Aivan lähellä tässä. Huomenna viettää hänen poikansa häitä lähikylästä kotoisin olevan köyhän tytön kanssa.

— Täälläpäin kuuluu olevan tapana, että morsiuspari ajaa ensin kirkkoon.

—Niin on.

— Missä vouti asuu?

— Eipä hänkään kaukana asu, mutta Herra varjelkoon teitä tulemasta häntä liian lähelle. Passikin pitäisi olla aivan puhdas.

Kuningas hymyili ja sanoi:

— En ole mikään pelkuri, ja, mitä passiin tulee, on sen kuningas itse kirjoittanut.

— Mitä! Kuningas itse! — huudahti majatalon isäntä, — ja minä kun olen luullut, ettei kuningas itse koskaan sellaisia kirjoita.

— Tiedättekö, onko vouti nyt tavattavissa?

— Tuskinpa, sillä huomenna hän lähtee matkoille.

Se mies kulkee kuin ruhtinas.

— Mutta kuulkaapas, isäntä! Sallikaa minun olla morsiusparia kyyditsemässä kirkkoon Teidän sijastanne.

— Hyvin se kyllä kävisi laatuun, jos vain Teillä olisi kirkkotakki, — vastasi isäntä iloisesti. — Mutta tuo teidän harmaa nuttunne ei oikein sovi Herran huoneeseen.

No, vähät siitä, jos takki on harmaa, vai palvellaanko täällä Jumalaa vaatteilla?

Ei, ei, hyvä hevoskauppias, — myönnytteli isäntä. Oikeassa olette!
Mutta minulla on nyt huono hevonen, kun vouti vei paremman.

— Missä on luuskanne?

Karvain mielin isäntä toi hevosensa nähtäväksi. Kuningas silmäili konia ja sanoi sitten tyynesti:

— Myykää hevosenne minulle! Maksan siitä sata tukaattia!

Mi-mitä te sanotte? Mistä teillä niin paljon rahaa on? Ettehän vain ole varastanut?

Älä siitä huolehdi, — sanoi kuningas ja alkoi laskea kultarahoja ällistyneen talonpojan kouraan. Sitten hän lisäsi:

Älä hiiskahda tästä kaupasta kenellekään. Kuningas nousi ostamansa konin selkään ja lähti toteuttamaan suunnitelmiaan.

Muutaman tunnin kuluttua hän astui voudin konttoriin.

— Mitä asiaa? — ärjäsi lihava vouti.

Olisiko herra voudilla vaunuhevosia myytävänä?

Kyllä niitä on, mutta eivät ne ole kaupan sellaisille kuin sinä.
Ymmärrätkö? — kivahti vouti ja näytti ovea.

— Sananen vielä, pyysi kuningas.

— Ulos, minulla ei ole aikaa!

— Siivommalla, siivommalla, ei tässä mitään kiirettä ole! — sanoi kuningas.

Samassa hypähti vouti pystyyn, sieppasi ryhmysauvansa ja alkoi sillä löylyttää vierasta.

— Seis! — ärjäsi hevoskauppias, — minä olen kuningas!

Samassa hän istui jo pöydän ääressä kirjoittamassa Örebron maaherralle.

— Kuulkaapa nyt, vouti! Lupaattehan vaununne morsiusparille häälahjaksi? — kysyi kuningas.

— Lupaan, — änkytti vouti.

— Nyt Örebrohon!

Voudin oli nyt lähdettävä Örebrohon ja annettava maaherralle kuninkaan kirje. Siinä oli kirjoitettuna: »Pane tämä mies torniin neljäksitoista päiväksi vedelle ja leivälle, ettei hänen muuten tarvitse laihduttaa lihavaa ruumistaan.»

* * *

Kerran tunkeutui eräs rohkea varas Ranskan kuningas Ludvig XIV:n palatsiin ja alkoi irroittaa seinäkelloa kuninkaan asuinhuoneen seinältä. Mutta sattumalta tuli silloin kuningas sisälle. Menettämättä malttiaan huudahti varas:

— Ai! Tikapuut kaatuvat!

Kuningas, joka ei epäillyt mitään, luuli että hänen edessään oli hovin kelloseppä. Hän riensi nopeasti tikapuiden luo ja tuki niitä jalallaan, kunnes varas oli saanut otetuksi kellon seinältä. Tämän tehtyään varas poistui.

Jonkun ajan kuluttua ilmoitettiin kuninkaalle, että hänen huoneestaan oli uskomattomalla rohkeudella varastettu kallisarvoinen seinäkello.

— Älkää puhuko siitä kenellekään! — huudahti kuningas. — Muuten voidaan minua syyttää osanotosta varkauteen, sen tähden että minä pitelin tikapuita, kun varas vei kellon.

* * *

Kerran Ludvig XIV sai kuulla, että hänen hovimiehensä kieltäytyivät syömästä mainion näytelmäkirjailijan Molièren kanssa, häntä kun pidettiin tavallisena näyttelijänä. Silloin hän käski kattaa pöydän ja tuoda aamiaiseksi paistetun kanan. Pöytäkumppanikseen pyysi hän Molièren. Hän jakoi kanan tämän kanssa ja antoi hovimiesten astua sisään. Näille hän sanoi:

— Kuten näette, syön minä nyt Molièren kanssa.

Tästä lähtien ei kukaan enää tohtinut loukata Molièrea. Päinvastoin pidettiin erityisenä kunniana istua hänen kanssaan saman pöydän ääressä.

* * *

Suuri matemaatikko ja painolain keksijä Isaac Newton oli tavattoman hajamielinen.

Kotoa poistuessaan hän tavallisesti ripusti ovelleen pahvitaulun, johon oli kirjoitettu sanat »ei ole kotona», sillä hänellä ei ollut palvelusväkeä.

Kerran lähdettyään erään ystävänsä luo hän muisti matkalla, että ei ollut muistanutkaan ottaa mukaansa kirjaa, jonka oli ottanut lainaksi ja aikonut nyt viedä takaisin omistajalleen. Viipymättä palasi hän kotiin, nousi ylös rappusia, pysähtyi asuntonsa ovelle, luki ilmoituksen »ei ole kotona», pudisteli päätään ja sanoi pahoillaan:

— Minkäs sille mahtaa.

Sitten hän lähti ystävänsä luo.

* * *

Ranskalainen kirjailija Fontenelle oli pyrkinyt kolme kertaa Ranskan akatemian jäseneksi, mutta oli joka kerran saanut hylkäävän vastauksen. Hän kertoi siitä mielellään ja lisäsi aina:

— Minä olen kertonut tämän jutun kaikille, jotka ovat olleet pahoillaan hakemuksensa hylkäämisestä, mutta en ole vielä ketään saanut lohdutetuksi.

* * *

Eräs henkilö lausui kerran ihmettelynsä Fontenellelle sen johdosta, ettei tällä ollut ketään vihamiestä. Hän kysyi tältä:

— Millä keinoin olette saanut tämän ihmeen aikaan?

— Kahdella puheenparrella, jotka aina ovat kielelläni, — vastasi Fontenelle, -— ne ovat: »kaikki on mahdollista» ja »koko maailma on oikeassa».

* * *

Ranskalainen kirjailija Montesquieu oli tunnettu kekseliäisyydestään. Kerran hän joutui ankaraan kiistaan muutaman lähetystön nuoren sihteerin kanssa.

Sihteeri kiivastui ja huudahti:

— Ellen ole oikeassa, annan teille pääni!

— Minä otan vastaan sen, — vastasi Montesquieu hymyillen. —
Tyhjänpäiväiset lahjat eivät suinkaan vahingoita ystävyyttä.

* * *

Kaarle XII oli luonteeltaan hyvin ylpeä. Nuoruudessaan hän piti oman päänsä eikä tahtonut lukea vieraita kieliä, vaikka niiden oppiminen olisi ollut hänelle hyvin helppoa.

— Kuinka silloin käy, — nuhteli kotiopettaja prinssiä, — kun Teidän pitää päästää puheillenne vaikkapa vain Ranskan lähettiläs ja keskustella hänen kanssaan kahden kesken ranskaksi?

— Jos lähettiläs tulee minun luokseni, niin täytyy hänen sitä varten opetella ruotsia. Minä en aio häntä varten takoa päähäni ranskaa! — vastasi Kaarle ylpeästi kohottaen, päätään.

* * *

Kaarle XII oli kuuluisa henkilökohtaisesta urhoollisuudestaan. Erään venäläisiä vastaan käydyn taistelun aikana hän saneli teltassaan kirjurilleen paraikaa tärkeää kirjettä, kun yhtäkkiä sisään lensi tykinkuula tupsahtaen syvälle maahan kuninkaan jalkojen juureen.

Kirjuri heitti kynän kädestään ja oli vähällä pyörtyä.

— Miksi ette kirjoita? — kysyi kuningas rauhallisesti.

— Pommi, Teidän Majesteettinne! — sai kirjuri vaivoin sanotuksi.

— Mitä tyhmyyksiä, tiuskasi kuningas, — pommilla ja kirjeellä ei ole toistensa kanssa mitään tekemistä. Jatkakaa!

* * *

Eräänä päivänä heinäkuussa 1714 purjehti suomalainen merisankari Niilo Ehrenskiöld tykkialuksellaan pienen laivueen seuraamana Ahvenanmaan saaristossa, kun venäläinen laivasto yliamiraali Apraksinin johdolla yllätti hänet. Ehrenskiöldillä ei ollut mitään apua odotettavissa. Hän vetäytyi pieneen kapeaan salmeen, niin että tykkialus joutui keskelle ja sen kummallekin puolelle kolme kaleeria. Ehrenskiöld tiedusteli vielä miehiltään, antautuisivatko he vai puolustautuisivatko viimeiseen mieheen. Yksimielisesti päättivät he taistella isänmaansa ja kunniansa puolesta.

Hetken kuluttua saapui Apraksinin lähetti ja kehoitti Ehrenskiöldiä antautumaan.

— Ei kuningas ole uskonut minulle laivoja sitä varten, että minä niitä kenelle tahansa lahjoittelisin, — vastasi Ehrenskiöld.

Kova taistelu syntyi. Kolmannen rynnäkön jälkeen voittivat venäläiset.

Ehrenskiöld oli haavoittunut. Tiedottomassa tilassa hänet vietiin vankina venäläiseen laivaan.

Siellä hän joutui itse tsaari Pietari suuren huomion esineeksi. Kun Ehrenskiöld jonkun ajan kuluttua tuli tajuihinsa, kumartui keisari hänen ylitsensä ja suuteli haavoitetun sankarin otsaa. Sitten hän antoi määräyksiä sairaan hoitamisesta. Ehrenskiöldin hämmästys oli kuvaamaton.

Kun Ehrenskiöld parani, otti tsaari hänet mukaansa Moskovaan, esitytti hänet senaatille ja pyysi palkintoa siitä, että oli vanginnut niin uljaan sankarin.

Oltuaan seitsemän vuotta vankina pääsi Ehrenskiöld 1721 tehdyn rauhan johdosta vapaaksi. Tsaari koetti mitä houkuttelevimmilla tarjouksilla saada hänet palvelukseensa, mutta turhaan. Samalla kun tsaari antoi Ehrenskiöldille lahjaksi kallisarvoisen rasian, lähetti hän Ruotsin kuninkaalle kirjeen, jossa hän lämpimin sanoin kiitti Ehrenskiöldin uljuutta.

* * *

Rakennettuaan Pietarin kaupungin suolle Nevajoen suuhun monen monituisen ihmishengen hukalla kysyi Pietari suuri hovinarri Balakirevilta, mitä kansa sanoo uudesta pääkaupungista.

— Hallitsijani! — vastasi tämä tsaarille, joka hyvillään odotti mairittelevia lausuntoja, — kansa sanoo:

»Ensinnäkin meri, sitten vielä veri, kolmanneksi märkä suo, neljänneksi voihke tuo.»

Suora vastaus hämmästytti Pietari suurta. Häntä suututti se, että uuden pääkaupungin paikkaa arvosteltiin huonoksi ja että rakennuttamisen vaatimista uhkeista muistutettiin.

— Pitkällesi! — huudahti hän kiihtyneenä.

Tapansa mukaan hän rankaisi vihansa aiheuttajaa kepillä, jota hän aina kuljetti mukanaan, toistaen kullakin iskulla vastauksen sanoja:

— Tässä on sulle meri, tässä on sulle veri, tässä on sulle märkä suo ja tässä vielä voihkettakin!

* * *

Pietari suuri saapui kerran äkkiarvaamatta Aunuksen maaherran luo, joka oli jo vanha mies.

— Mitäs anomuskirjelmiä on sinulla? — kysyi Pietari.

Ukko lankesi tsaarin jalkojen juureen.

— Suo anteeksi hallitsija, ei kerrassaan mitään.

— Kuinka se on mahdollista?

— Minä en salli mitään anomuskirjelmiä, tyydytän kaikki armonanojat enkä jätä kansliaan jälkeäkään mistään riidasta.

Pietari oli menettelyyn sangen tyytyväinen.

Saatuaan jonkun ajan kuluttua kuulla erään viraston jäsenten välisestä epäsovusta määräsi hän Aunuksen maaherran tuotavaksi Pietariin.

— Vanhus, sanoi hän tälle, — tahdon, että täälläkin toimit yhtä omavaltaisesti kuin Aunuksessa ja sovitat riitapuolet kuuntelematta heidän selityksiään.

* * *

Pietari suuri joutui kerran tuntemattomilla vesillä purjehtiessaan suureen vaaraan. Myrskyn kiidättämät jääröykkiöt uhkasivat musertaa hänen laivansa. Merimiehet olivat kauhuissaan, sillä tuho näytti varmalta. Perämies oli ainoa, joka ei malttiaan menettänyt.

Tsaari astui hänen luokseen ja rupesi tiedustelemaan joitakin laivan ohjausta koskevia seikkoja.

Välittämättä rahtuakaan tsaarin läsnäolosta ja kysymyksistä vastasi perämies tuimasti:

— Älä häiritse minua! Tiedän tehtäväni ja ymmärrän sen paremmin kuin sinä.

Ja sitten hän ohjasi alusta valtavien jäätelien lomitse järkkymättömällä tyyneydellä.

Tunnin kuluttua saapui laiva onnellisesti Arkangelin satamaan. Perämies jätti silloin peräsimen, juoksi tsaarin luo ja heittäytyi polvilleen hänen eteensä pyytäen anteeksi käytöstään merellä.

Keisari hymyili, käski hänen nousta ja suuteli häntä otsalle sanoen:

— Sinä olet minun pelastajani! Koroitan sinut kapteeniksi ja muistan sinua aina hyvänä ystävänäni.

* * *

Fredrik suurella oli tapana tehdä jokaiselle kaartiin tulleelle sotilaalle kolme kysymystä: kuinka vanha olet, kuinka monta vuotta olet ollut palveluksessani ja saatko säännöllisesti palkkaa ja pukimia?

Fredrik suuren kaartiin tuli sitten kerran eräs ruotsalainen, joka ei lainkaan osannut maan kieltä.

Kaksi päivää opetettiin ummikkoruotsalaista vastaamaan kuninkaan kolmeen kysymykseen, ja päällystö oli jo hyvillään siitä, että kaikki menee taas hyvin, niinkuin ennenkin. Mutta sattumalta aloittikin Fredrik suuri tällä kertaa toisesta kysymyksestään:

— Montako vuotta olet ollut palveluksessani?

— Kaksikymmentä vuotta, — vastasi ruotsalainen varmasti.

— No, kuinkas vanha sinä sitten olet?

— Yhden vuoden, Teidän Majesteettinne!

— Kuningas hämmästyi yhä enemmän ja huudahti:

— Minä nähtävästi menen tässä järjiltäni!

— Oikeaan aikaan, Teidän Majesteettinne, — antoi ruotsalainen viivyttelemättä vastauksensa kuulua.

* * *

Fredrik suuri sai usein osoittaa jalomielisyyttään ja hän teki sen aina sangen henkevällä tavalla.

Kerran hän tarkasti Spandaun vankilaa ja kysyi jokaiselta rikolliselta, mitä pahaa hän oli tehnyt. Lopullisesti selittivät kaikki tulleensa syyttä vangituiksi. Vain yksi rikollinen oli sellainen, joka sanoi suoraan kuninkaalle:

— Teidän Majesteettinne, minä olen kaikista rikollisista täällä pahin, ja rangaistus, joka minun on kärsittävä, on minulle aivan liian lievä.

Silloin virkkoi kuningas:

— Mitä teet sinä kurjimus täällä näiden hyvien ihmisten joukossa? Mene matkaasi!

* * *

Fredrik suuri antoi rauhan aikana eräälle upseerille ritarinmerkin.

— Majesteetti, — selitti tämän tapahtuessa omapäinen soturi, — vain sotakentällä voin ottaa ritarinmerkin vastaan.

Nauraen kuningas vastasi siihen:

— Joutavia! En toki voi aloittaa sotaa ripustaakseni ritarinmerkin teidän rintaanne!

* * *

Pöllnitz, Fredrik suuren läheisimpiä henkilöitä, pyysi kerran kuninkaalta suurehkoa avustusta.

— Niin, kuinka minä voin häntä auttaa, — aprikoi kuningas, — kun kassani ovat tyhjät? Olisipa hän edes katolilainen, niin voisin hänelle suoda vasta avoimeksi tulleen elinaikaisen eläkkeennauttijan paikan.

Nopeasti muutti Pöllnitz tapansa mukaan uskontoa ja pyysi senjälkeen eläkettä.

— Mikä vahinko, kun en voi hänen hurskasta intoaan palkita, — virkkoi kuningas. — Eläke on jo annettu toiselle; kuitenkin juolahtaa mieleeni, että minulla on rabbiininpaikka vapaana. Jos hän tahtoo ruveta juutalaiseksi, ei tämä paikka mene häneltä hukkaan.

* * *

Vuonna 1779 tahtoi Fredrik suuri perustaa ananaskasvilaitoksen hovitarhaansa Sans-Soucissa, mutta kun siinä ei ollut tilaa, ehdotti puutarhuri, että laitosta varten otettaisiin eräs pieni puutarha, joka oli kuninkaallisen puutarhan vieressä. Sen omisti vanha leski. Tiedusteltaessa, mitä hänen pieni puutarhansa maksaa, vastasi leski:

— Minulle se on maksanut 400 taaleria, mutta minä myyn sen mielelläni rakkaalle herralleni 300 taalerista.

Kun kuningas kuuli vanhan vaimon sanat, virkkoi hän:

— Hän saakoon 600 taaleria.

— Millaisissa varoissa hän muuten elää, — jatkoi hän.

— Huonoissa, hän elää juuri tuosta puutarhasta. Siitä hän saa kasviksia, jotka sitten myy kaupunkiin.

— Hän saakoon 800 taaleria. Mutta kuinka vanha hän on?

— Seitsemänkymmentä vuotta.

— Hän saakoon vielä lisäksi 200 taaleria eläkkeeksi.

Kun köyhä leski sai tämän tietää, sanoi hän ilosta itkien:

— Jumala lisätköön hyvän kuninkaan iän minun elinpäivilläni ja tehköön niistä jokaisen hänelle ilonpäiväksi.

* * *

Voltaire istui Ludvig XV:n määräyksestä Bastiljissa, kun näyteltiin hänen murhenäytelmäänsä »Oidipos». Hallitsijaa miellytti näytelmä siinä määrin, että hän laski runoilijan jälleen vapauteen. Kun Voltaire lausui hallitsijalle kiitoksensa, sanoi tämä hänelle:

— Ruvetkaa kunnon mieheksi, niin minä pidän teistä hyvää huolta.

— Tunnen itseni sanomattoman kiitolliseksi, — vastasi runoilija, — mutta minä rukoilen, ettei Teidän Majesteettinne enää huolehtisi minun asunnostani!

* * *

Aterioidessaan kerran suosijansa, Preussin kuninkaan Fredrik suuren luona virkkoi tunnettu ranskalainen valistuskirjailija Voltaire:

— Minä myyn paikkani taivaassa, kuka maksaa minulle siitä taalerin?

Eräs saapuvilla oleva kuninkaallinen virkamies vastasi silloin hänelle:

— Hyvä herra, te olette nyt Preussissa, ja täällä pitää ensin voida näyttää toteen omistusoikeutensa, ennenkuin voi mitään myydä. Voitteko sen tehdä tässä tapauksessa?

Voltaire vaikeni, eikä kuningaskaan, joka istui hänen vieressään, löytänyt sopivaa vastausta.

* * *

Tunnetulla ranskalaisella kirjailijalla ja ajattelijalla Rousseaulla oli tapana näyttää vierailleen puutarhassa olevaa lammikkoa, johon hän kerran eräässä elämänsä vaikeassa murroskohdassa oli aikonut hukuttautua.

Kun kysyttiin, mikä seikka silloin esti häntä panemasta täytäntöön aiettaan, vastasi hän:

— Koetin kädelläni vettä, ja minusta tuntui, että se oli liian kylmää.

* * *

Kuuluisa venäläinen sotapäällikkö Suvorov vaati sotamiehiään viipymättä vastaamaan kysymyksiinsä, olivatpa ne sitten kuinka omituisia tahansa. Hän ei voinut sietää sitä, että sotamiehet vastasivat hänelle »en voi tietää». Sellaisia hän nimitti »envoitietäjiksi». Nopeat, sattuvat vastaukset olivat hänen mieleensä.

— Kuinka pitkä matka on maasta kuuhun? — kysyi hän kerran eräältä vahtisotamieheltä.

— Kaksi Suvorovin päivämarssia, — vastasi tämä.

Eräänä talvisena pakkasyönä kulkiessaan tavan mukaan ohueen kesäpukuun puettuna erään vahtisotilaan ohi hän kysyi tältä:

— Montako tähteä on taivaalla?

— Heti kohta lasken ne, Teidän Ylhäisyytenne, — vastasi sotamies. —
Yksi, kaksi, kolme… sata… kaksisataa… tuhat…

Suvorov odottaa odottamistaan ja pakkanen kiihtyy. Vihdoin tulee Suvoroville niin kylmä, että hänen täytyy poistua, ensin kysyttyään sotilaan nimeä. Seuraavana päivänä koroitettiin sotamies aliupseeriksi ja Suvorov virkkoi:

— Hän voitti minut kekseliäisyydessä.

* * *

Kenraali Suvorov rakasti täsmällisyyttä ja vaati sitä myös kaikilta käskynalaisiltaan.

Kerran hän päästi adjutanttinsa lomalle. Kun loma oli loppunut, kyseli hän adjutanttiansa, mutta tämä ei ollut vielä saapunut.

Kun adjutantti vihdoin myöhästyneenä saapui, oli hänen ensimäinen kysymyksensä:

— Missä on Suvorov?

— Uimassa, — vastattiin hänelle.

Adjutantti kiiruhti juhlapuvussa meren rannalle. Suvorov oli jo vedessä, kun hän näki adjutanttinsa tulevan. Tahallaan hän alkoi silloin edetä rannasta. Adjutantti arvasi, että Suvorov aikoi tehdä hänelle kepposen ja astui vaatteet päällä veteen. Suvorov kahlasi etemmäksi, kunnes seisoi kaulaansa myöten vedessä. Adjutantti tuli hänen luokseen ja pyysi kunniaa tehden menettelyhän anteeksi. Suvorov vastasi:

— Täytä täsmällisesti päällystösi määräykset, niin ei sinun tarvitse juhlapuvussa uida meressä!

* * *

Kun venäläinen kenraali Suvorov oli haudattava, kantoivat kaartilaiset hänen kirstunsa luostarikirkkoon. Mutta ovi oli liian kapea, kirstu ei mahtunut ovesta sisälle. Munkit sanoivat silloin kantajille:

— Takaisin!

Mutta vanhat soturit, jotka kantoivat rakastetun päällikkönsä ruumista, sanoivat:

— Suvorov ei koskaan peräydy!

He tunkivat kaikin voimin, oven pihtipielet murtuivat ja kirstu tuotiin kirkkoon.

* * *

Saksalainen kirjailija Lessing oli jo nuorena sangen lukuhaluinen. Kirjat olivat hänen suurimman riemunsa esineenä jo seitsemännestä ikävuodesta alkaen. Kun eräs taidemaalari halusi maalata hänet linnunpesän viereen, huudahti hän:

En tahdo, että minut maalataan linnunpesän viereen. Maalatkaa minut kirjakasan ääreen, muuten en anna itseäni lainkaan ikuistuttaa.

Kuudentoistavuotiaana Lessing oli ylioppilaskokelas ja halusi pyrkiä yliopistoon. Hänen isänsä kääntyi sen johdosta koulun rehtorin puoleen ja kysyi:

— Onko poikani tarpeeksi kypsynyt voidakseen harjoittaa opintoja yliopistossa?

— Hän on hevonen, — vastasi rehtori, — jonka täytyy saada kaksinkertainen ruoka-annos. Luennot, jotka tuottavat toisille suuria vaikeuksia, ovat hänelle leikintekoa. Me emme tarvitse häntä enää.

* * *

Kirjailija Lessing oli yksityiselämässään usein sangen hajamielinen.
Kerran kolkutti hän hajamielisyydessään oman talonsa ovelle.

— Professori ei ole kotona, — vastasi palvelijatar, joka ei pimeässä tuntenut isäntäänsä.

Hyvä! — sanoi siihen Lessing, — voinhan minä tulla jonkun toisen kerran.

* * *

Italialaisen luonnontutkijan Luigi Galvanin vaimo oli sairastunut ankaraan tautiin. Lääkärit määräsivät hänelle annettavaksi sammakoista valmistettua keittoa.

Professori Galvani päätti tehdä työtä käskettyä. Hän pyydysti kymmenen sammakkoa, puhdisti ja nylki ne huolellisesti, kiinnitti niiden selkäytimeen kuparilangan ja ripusti ne päivänpaisteeseen kuivamaan asuntonsa parvekkeen rautaiseen aitaukseen.

Mutta silloin muuan vähäpätöinen seikka keskeytti hänen ruuanvalmistuksensa. Hän huomasi, että joka kerta kun sammakoiden takaraajojen lihakset koskettivat rauta-aitausta, nytkäyttelivät sammakot sääriään aivan kuin olisivat olleet eläviä.

Tämä pieni tapaus pani hänet miettimään. Ja hän tuli siihen johtopäätökseen, että sammakon ruumis toimii samalla tavoin kuin Leydenin pullo. Hermot ja selkäydin vastaavat sisäistä metallipäällystää ja lihakset ulkopuolista. Kun ne joutuvat metalliseen yhteyteen keskenään, tapahtuu sähköpurkaus, jonka johdosta raajat liikahtavat.

Samalla kuin Galvanin vaimo sai sammakkokeittonsa ja tuli terveeksi, tuli Galvanista siten maailmanmainio n.s. galvanismin eli kosketussähkön keksijä.

Galvanin maanmies Alessandro Volta kehitti Galvanin keksintöä edelleen ja onnistui kokeillaan saamaan aikaan pysyväisen galvaanisen sähkövirran rakentamalla n.s. Voltan patsaan, joka ihastutti Napoleonia niin suuresti, että hän antoi Voltalle 6.000 frangin palkinnon ja kreivin sekä Italian kuningaskunnan senaattorin arvonimen.

* * *

Yhdysvaltojen vapaussodan aikana koettivat muutamat sotamiehet raivata tieltä suurta puuta. Muuan nuori korpraali seisoi toimetonna vieressä ja kehoitti sotamiehiä tarttumaan lujemmin kiinni ja ponnistamaan kovemmin, mutta hänen kehoituksensa olivat turhia.

Hetken kuluttua saapui paikalle korkeampi upseeri, joka heti laskeutui hevosensa selästä ja ryhtyi auttamaan sotamiehiä. Kun puunrunko oli saatu poistetuksi tieltä, kysyi upseeri korpraalilta:

— Miksi ette auttanut sotamiehiä?

— Minä olen korpraali, — vastasi tämä.

— Minä olen Yrjö Washington, — sanoi silloin upseeri, — tahdon keskustella myöhemmin teidän kanssanne tästä asiasta.

* * *

Yrjö Washingtonilla oli sihteeri, joka puolusti myöhästymistään sillä, että hänen kellonsa oli jälessä.

— Silloin täytyy joko teidän hankkia itsellenne uusi kello tai minun uusi sihteeri, — virkkoi Washington, joka kaikissa oloissa pani suurta painoa täsmällisyydelle.

* * *

Matkustaessaan nuorena kirjaltajana Filadelfiasta Bostoniin Benjamin Franklin pysähtyi erääseen majataloon, jonka isäntä oli kuuluisa uteliaisuudestaan. Tuskin oli vieras istuutunut illalliselle, kun jo isäntä alkoi ahdistaa häntä kysymyksillään.

Franklin tiesi, että vastatessaan yhteen kysymykseen hän vain yllyttää isäntää tekemään kaksikymmentä uutta kysymystä, ja pyysi senvuoksi saada nähdä hänen vaimoaan, lapsiaan ja palvelijoitaan.

Kun kaikki olivat koolla, nousi Franklin seisomaan ja lausui leikillisen juhlallisesti:

— Hyvät ystävät ja kylänmiehet! Lähetin noutamaan teitä antaakseni teille tiedot itsestäni. Nimeni on Benjamin Franklin, olen kirjanpainaja, yhdeksäntoista vuotias, asun Filadelfiassa ja olen matkalla Bostoniin. Lähetin hakemaan teitä kaikkia, jotta, jos haluatte vielä tarkempia tietoja, voitte kysyä ja minä vastaan, jonka jälkeen toivon saavani syödä illalliseni rauhassa.

* * *

Itsenäisyysjulistuksen luonnos kohtasi Yhdysvaltain parlamentissa paljon vastaväitteitä; toiset tahtoivat typistää, toiset muuttaa sen sananmuotoa. Vihdoin nousi Benjamin Franklin puhumaan. Kun ei keskustelusta näyttänyt loppua tulevan, päätti hän saattaa asian hyvälle tolalle kertomalla pienen kaskun.

— Eräs hattukauppias kutsui luokseen ystävänsä neuvottelemaan ilmoituskilven ehdotuksesta, — kertoi hän. — Alkuperäisessä ehdotuksessa oli, että ilmoituskilvelle maalataan hattu ja sen alle »John Tomson, hattukauppias, tekee ja myy hattuja käteisellä».

Eräs ystävistä huomautti ensin, että sana »käteisellä» tuntuu ostajasta loukkaavalta, jonka vuoksi se pyyhittiin pois. Toinen huomasi, että sana »myy» on aivan tarpeeton, koska itsestään on selvää, että hattukauppias myy hattuja eikä anna niitä ilmaiseksi. Kolmannesta tuntuivat sanat »hattukauppias» ja »tekee hattuja» turhalta toistelulta; jälkimäisiä sanoja ei siis hyväksytty. Neljäs ehdotti poistettavaksi myös sanan »hattukauppias», koskapa kilpeen maalattu hattu selvästi osoittaa, kuka on John Tomson. Vihdoin viides vakuutti kiven kovaan, että tilaajalle ja ostajalle on aivan yhdentekevää, onko hattukauppiaan nimi John Tomson tai joku muu, jonka vuoksi hän ehdotti, että nimikin jätettäisiin pois. Siten loppujen lopuksi, ei ilmoituskilpeen jäänyt mitään muuta kuin hattu.

* * *

Vuonna 1786 oli Edinburgissa koolla seurapiiri, johon kuului parhaasta päästä kirjailijoita. Mutta huoneen nurkassa istui kainalosauvaansa nojaten sairaloinen poika. Muuan kookas ja talonpojan näköinen nuori mies nousi seisomaan ja lausui säihkyvin silmin erään runon. Lausumisen päätyttyä puhkesivat kaikki läsnäolijat äänekkäisiin suosionosoituksiin.

Silloin kysyi tuo nuori mies:

— Tunnetteko tämän runon tekijää?

— Emme, oli vastaus. — Ettekö ole itse sitä sepittänyt?

— Minun täytyy, ikävä kyllä, tunnustaa, ettei kunnia tästä runosta lankea osalleni, — vastasi esittäjä hymyillen. — Mutta eikö todellakaan ole teidän joukossanne ketään, joka tietäisi, kuka tämän liikuttavan runon on sepittänyt?

Kaikki vaikenivat hämillään. Silloin astui poikanen esille nurkastaan, lähestyi ontuen kainalosauvansa avulla pöytää ja kuiskasi muutamia sanoja lausujan korvaan. Tämä nousi seisomaan.

— Kuulkaa, tämä poika saa meidät häpeämään. Runo kuuluu erääseen Langhornin kokoelmaan ja on nimeltään »Rauhan oikeus». Tämä poika on lukenut sen ja muistaa sen vielä.

— Tiedätkö sinä, kuka minä olen? — kysyi runon lausuja edelleen pojalta ja katsoi häntä tutkivasti silmiin.

— Te olette Robert Burns, Skotlannin suurin runoilija, — vastasi poika.

— No niin poikaseni, koetapa ponnistaa parhaasi päästäksesi elämässäsi niin pitkälle, että nimeäsi mainitaan minun nimeni rinnalla.

— Mikä on nimesi?

— Walter Scott!

Neljäkymmentä vuotta myöhemmin kertoi Walter Scott, josta tuli maailmankuulu kirjailija, tämän kohtauksensa Burnsin kanssa, joka kuoli surujen ja huolten murtamana v. 1796.

* * *

Etevä saksalainen kirjailija ja ajattelija Johann Gottfried von Herder tuli rippikoulun käytyään diakooni Treschon apulaissihteeriksi ja asiapojaksi. Trescho oli uuttera kirjailija. Asiapojan huone oli Treschon kirjaston vieressä, ja myöhäiseen yöhön saakka lueskeli aina nuori Herder isäntänsä kirjoja.

Herderin kirjalliset taipumukset tulivat sangen merkillisellä tavalla ilmi.

Vuonna 1762 Trescho kirjoitti lentolehtisen »Sydämeni historia».
Kahdeksantoista vuotias Herder sai kirjoittaa sen puhtaaksi, panna
kirjekuoreen ja viedä postiin Königsbergissä asuvalle kirjakauppias
Kanterille lähetettäväksi.

Jonkun ajan kuluttua tuli Trescholle kirje Kanterilta.

— Olen saanut lähettämässänne paketissa, — kirjoitettiin siinä, — runon »Kyyrokselle, Astyageen lapsenlapselle», jonka olen lukenut suurella ihastuksella, painattanut ja näyttänyt asiantuntijoille, jotka pitävät sitä erittäin onnistuneena.

Trescho kutsui luokseen Herderin.

— Oletko sinä kirjoittanut runon? — kysyi hän.

Herder punastui ensin, mutta hymyili sitten ja vastasi myöntävästi.

* * *

Joku Goethen ystävistä oli julkaissut lentolehtisen, jossa kerrottiin jonkun verran ilkeämielisesti runoilijan kotielämästä. Kaikesta päättäen kuului lentolehtisen nimetön sepittäjä runoilijan lähimpään ystäväpiiriin.

Goethe oli tietysti asiasta sangen pahoillaan ja koetti saada selville, kuka tekijä oli.

— Kun kävelin edestakaisin huoneessani, — kertoi hän myöhemmin, — ja luin tuota kirjoitusta ääneen, olin esitystavasta, sen hyökkäyksistä ja sanankäänteistä aivan selvään kuulevinani Wagnerin äänen, ja hän se olikin.

Säveltäjä Wagner oli sillävälin katunut tekoaan, ilmaissut itsensä
Goethen äidille ja anonut häntä puhumaan hänen puolestaan.

— Tässä tuli hänelle avuksi, — jatkoi Goethe, — se seikka, että olin itse ominpäin saanut asiasta selon. Totuuden keksiminen tuottaa aina iloa. Olin taipuvainen sovinnon tekoon ja annoin erehdyksen anteeksi.

* * *

Kun kuuluisa säveltäjä ja ihmelapsi Mozart pienenä poikana oli konserttimatkalla Roomassa, kuuli hän piinaviikolla Sikstiiniläisessä kappelissa soitettavan Allegrin säveltämän kappaleen »Miserere», joka teki häneen valtavan vaikutuksen ja synnytti hänessä halun saada jäljennöksen tuosta kuuluisasta sävellyksestä. Mutta paavin soittoniekkoja oli pannan julistamisen uhalla kielletty jäljentämästä Miserereä.

Silloin pälkähti Mozartille päähän kuunnella tarkoin sävellyksen esitystä ja kirjoittaa se kotona ulkomuistista paperille. Tämä onnistui paremmin kuin olisi voinut toivoakaan. Sitten hän otti muistiinpanonsa mukaansa Misereren toiseen esitykseen ja korjasi virheet salaa hattunsa alla.

Pian levisi Roomassa huhu tästä ihmeellisestä tapauksesta, ja kun Mozart esitti akatemiassa osia tästä sävellyksestä, ei ihmettelyllä ollut rajoja.

* * *

Muuan kolmentoista vuotias poika, joka osasi jo sangen hyvin soittaa pianoa, sanoi kerran säveltäjä Mozartille:

— Hyvä herra kapellimestari, minä tahtoisin myös itse niin mielelläni säveltää. Sanokaa minulle, miten sitä on tehtävä!

— Eihän toki, sinun pitää odottaa!

— Olettehan te itse jo paljon aikaisemmin säveltänyt, — väitti poika.

— Olen kyllä, mutta minä en koskaan kysellyt, miten sitä on tehtävä. Kun on synnynnäiset lahjat, käy se itsestään: on sävellettävä sen vuoksi, ettei voi olla säveltämättä.

* * *

Säveltäjä Mozartia pyydettiin kerran kuuntelemaan erään nuorukaisen soittoa. Hänelle kerrottiin, että nuorukainen osaa omasta päästään soittaa pianolla minkä aiheen tahansa.

Nuori mies soitti kuin soittikin kuuluisan säveltäjän edessä. Tämä kuunteli välinpitämättömästi toisten ollessa haltioissaan.

— Soittokappale muistuttaa päähän päntättyä läksyä, — virkkoi Mozart kylmäkiskoisesti soiton päätyttyä.

— Herra kapellimestari on hyvä ja antaa minulle jonkun erikoisen aiheen, — pyysi silloin nuori soittoniekka.

Haluten nolata soittajan Mozart kirjoitti jotensakin vaikean aiheen nuottipaperille. Mutta nuori mies soitti kokonaista puoli tuntia ja käsitteli annettua aihetta niin vapaasti ja nerokkaasti, että Mozart huudahti riemastuneena:

— Kiinnittäkää huomiota tähän nuorukaiseen, hän pääsee kauas!

Ja tosiaankin. Kahdeksantoista vuotiaasta nuorukaisesta, jonka nimi oli
Ludvig Beethoven, tuli suuri säveltäjä.

* * *

Ranskalainen muskettisoturikomppania oli saanut erään nälkämellakan kukistettavakseen, ja päällikölle oli jo annettu määräys ampua »kanaljaa», joksi kansaa nimitettiin 18:nnella vuosisadalla. Päällikkö oli kunnon mies eikä halunnut ampua omia kansalaisiaan. Ikävästä velvollisuudestaan hän vapautui kekseliäisyydellään. Hän komensi sotilaansa ampuma-asentoon, mutta ennenkuin hän antoi ampumiskäskyn, astui hän joukon eteen, otti toiseen käteen hattunsa, toiseen kuninkaallisen käskyn ja sanoi:

— Hyvät herrat! Minulle on annettu määräys, jossa käsketään ampumaan »kanaljaa», pyydän sentähden kaikkia kunnon ihmisiä poistumaan, ennenkuin käsken ampumaan.

Silloin pakenivat kaikki.

* * *

Kerran matkoilla ollessaan kohtasi Ranskan kuningas Ludvig XVI normannilaisen talonpojan, joka laulaen asteli kuormansa vieressä. Kuningas puhutteli häntä sanoen:

— Laulusi miellyttää minua, — bis!

— Mitä se on? Bis?

— Se merkitsee: pyydän, että laulat laulusi toistamiseen.

Talonpoika oli mielissään ja lauloi laulunsa täyttä kurkkua uudelleen.
Kun hän lopetti, painoi kuningas hänen oikeaan käteensä kultarahan.
Silloin ojensi talonpoika vasemmankin kätensä ja virkkoi:

— Bis!

Kuningas purskahti nauruun ja pisti talonpojan vasempaan käteen myös kultarahan.

* * *

Vuoden 1790 alussa olivat kaikenlaiset mellakat Pariisin teattereissa aivan jokapäiväisiä. Kerran joutui kansanpuolue »Ifigenia»-nimistä näytelmää esitettäessä eräässä teatterissa käsikähmään ylimyspuolueen kanssa. Niinpä heitettiin erääseen aitioon, jossa arveltiin olevan ylimyksiä, pilaantunut omena.

Aitiossa sattui olemaan Bironin herttuatar. Hän lähetti seuraavana aamuna tuon mädäntyneen omenan nuorelle vallankumousmiehelle, markiisi La Fayettelle ja kirjoitti samalla:

— Sallikaa minun, hyvä herra, lähettää teille vallankumouksen ensimäinen hedelmä, jonka olen saanut.

* * *

Porrassalmen taistelussa von Döbeln seisoi vallituksella jaellen vakavasti käskyjään. Nähdessään, että nuoret, kokemattomat sotamiehet kumartuivat välttääkseen venäläisten vinkuvia kiväärinkuulia, huudahti hän heille rohkaisten:

— Älkää kyykistykö pojat, nehän ovat vain kuusenkäpyjä!

Mutta jonkun ajan kuluttua vingahtaa halki ilman tuollainen »kuusenkäpy» ja tunkeutuu hänen otsaansa. Kovasta verenvuodosta huolimatta Döbeln jatkoi taistelua. Vihdoin hän kuitenkin sortui maahan, huudahtaen:

— Lähden pois kuolemaan, mutta älkää millään ehdolla päästäkö noita roistoja tänne!

Döbeln ei silloin kuitenkaan vielä kuollut. Sankarimaineensa hän saavutti vuosien 1808—1809 sodassa. Otsalla hänellä oli silloin haavan kohdalla musta nauha.

— Mustanauha on mukana, — oli sotamiesten tapana sanoa, — silloin käy kaikki hyvin!

* * *

Eräs sotamies toi Napoleonille sanan niin suurella kiireellä, että hänen hevosensa aivan lähellä päämäärää kaatui kuoliaana maahan. Napoleon kirjoitti vastauksen, antoi sen lähetille ja käski hänen nousta oman hevosensa selkään.

Sotamies katseli komeaa, välkkyvävaljaista ratsua ja sanoi:

— Ei, kenraali, tämä hevonen on aivan liian komea halvalle sotamiehelle!

Mutta Napoleon vastasi:

— Ei mikään ole liian komeaa ranskalaiselle sotamiehelle!

* * *

Yöllä Arcolen taistelun jälkeen Napoleon valvoi vielä kauan. Toiset nukkuivat jo uuvuttavan, pitkällisen ja verisen taistelun jälkeen, kun Napoleon lähti kierrokselleen tarkastaakseen leiriä ja sen ympäristöä.

Sattumalta hän kohtasi vahtisotamiehen, joka oli nukahtanut vartiopaikalleen. Napoleon otti silloin varovaisesti kiväärin vahtisotilaan kädestä, nosti sen olalleen ja asettui vartiopaikalle.

Kahden tunnin kuluttua tuli korpraali sotilaineen vahdinvaihdokseen ja herätti nukkuvan sotilaan. Hän hämmästyi kovin, kun hän huomasi, että nuori upseeri oli asettunut hänen paikalleen! Mutta hämmästys muuttui kauhuksi, kun hän tunsi ylipäällikkönsä.

— Kenraali! — sai hän vihdoin sanotuksi, — minä olen mennyttä miestä!

— Et suinkaan! — virkkoi Napoleon rauhoittavasti — ole huoleti, toveri! Ei ole ihmekään, jos kunnon soturi uinahtaa ankaran voimainponnistuksen jälkeen. Mutta seuraavalla kerralla saat valita toisen paikan lepoasi varten.

* * *

Wagramin taistelun jälkeen Napoleon tarkasti tykistöä. Muuan nuori tykistösotilas istui parhaillaan tykinjalustalla piirtäen taistelusta saamiaan vaikutuksia. Tarkastuspäällikkö yllätti hänet ja lausuen paheksumisensa hyödyttömästä työstä näytti Napoleonille kotkaa, joka siivet levällään oli lentoon lähdössä. Keisari tarkasti mielenkiinnolla taiteilijan luonnosta ja kääntyi sitten hänen puoleensa kysyen:

— Oletko jo kauan harjoittanut tätä taidetta?

— Teidän Majesteettinne, sain kolmannen palkinnon eräässä suuressa kilpailussa, — vastasi tykistösotilas.

— Hänen täytyy heti saada ero, — virkkoi Napoleon. — Ranska tarvitsee yhtä paljon hyviä taiteilijoita kuin hyviä sotamiehiä.

* * *

Napoleon lateli kerran Tuilerien palatsissa loukkauksia Talleyrandille vasten kasvoja. Tämä kesti vihanpurkauksen silmää räpäyttämättä. Kun keisari poistui ja oli vielä niin lähellä, että saattoi kuulla mitä hänestä sanottiin, kääntyi Talleyrand läsnäolijoiden puoleen, kasvoillaan mitä välinpitämättömin ilme, ja virkkoi:

— Kuulitteko, hyvät herrat? Mikä vahinko, kun niin suuri mies on saanut noin huonon kasvatuksen!

* * *

Napoleon kävi mielellään naamiohuveissa, mutta hän ei koskaan voinut pysyä niissä kauan tuntemattomana. Aina tuli tiedoksi, kuka naamion taa oli kätkeytynyt, olipa se kuinka kekseliäästi tahansa valittu. Ei auttanut sekään, että Napoleon kymmenen kertaa illassa vaihtoi pukua.

Alussa meni aina kaikki hyvin. Napoleon sekaantui väkijoukkoon iloiten siitä, ettei häntä tunnettu. Mutta pian alkoivat kaikki väistyä hänen tieltään ja Napoleon huomasi tulleensa tunnetuksi.

Hän vaihtoi pukua, mutta sama juttu aina toistui.

Hän suuttui kamaripalvelijaansa, arvellen, että se oli tämä, joka ilmaisi hänet. Vihdoin eräs hänen adjutanteistaan, joka oli ollut mukana naamiaisissa, huomasi, missä oli syy. Hän virkkoi Napoleonille:

— Hallitsija, jonkun aikaa Te kyllä pysytte tuntemattomana, mutta heti kun panette kädet ristiin rinnalle, kulkee suusta suuhun kuiskaus — »keisari».

* * *

Eräällä matkallaan Ranskassa Napoleon tuli kerran Ermenovillen läheisyyteen, missä on Rousseaun hauta. Hän käytti tilaisuutta hyväkseen käydäkseen katsomassa tuon tunnetun suurmiehen muistomerkkiä. Hetken katseltuaan sitä hän virkkoi, seuralaisilleen:

— Ranskan rauhalle olisi ollut parempi, ettei tämä mies koskaan olisi elänyt.

— Kuinka niin? — kysyi eräs hänen uskottunsa.

— Sentähden että hän on valmistanut vallankumousta.

— Mutta minä rohkenen kuitenkin lausua, — väitti hovimies rohkeasti, — että Teidän Majesteetillanne ei ole mitään valittamista vallankumoukseen nähden!

— Se on totta; mutta tulevaisuus näyttää, — virkkoi siihen Napoleon, — eikö maailman rauhalle olisi ollut parempi, jos ei Rousseauta eikä minua olisi koskaan ollut.

* * *

Kerran oli Napoleon kutsunut marsalkkansa luokseen päivällisille. Mutta kun vieraat eivät saapuneet määräaikana, istuutui Napoleon yksinään pöytään. Vasta silloin, kun hän aikoi nousta pöydästä, tulivat vieraat.

— Hyvät herrat, — virkkoi Napoleon, — ateria on päättynyt, lähtekäämme nyt työhön!

* * *

Muuan hovimies näytti Napoleonille runon, jossa keisaria ankarasti pilkattiin, vaikka sitä ei oltu suoraan sanottu, runossa kun muka puhuttiin kameelista.

Napoleon luki runon tarkkaavaisesti ja kysyi sitten:

— Tahdotteko, että rankaisen syyllistä?

— Tietenkin, Teidän Majesteettinne! Sellaista julkeutta ei mitenkään sovi jättää rankaisematta.

— Siinä tapauksessa on minun pakko rangaista teitä; eikä runon tekijää. Tehän nimittäin juuri olette löytänyt niin läheisen yhtäläisyyden minun ja kameelin välillä.

Hovimies kumarsi ja riensi nopeasti pois.

* * *

Valloittamissaan maakunnissa liikkuessaan oli Napoleon mahdollisia vaaroja ajatellen mitä parhaiten varustettu.

Ennen lähtöään Belgiaan, missä mieliala oli hyvin kiihtynyt, kutsutti keisari luokseen asesepän ja tiedusteli häneltä, kykenikö hän valmistamaan teräspaidan, johon ei mikään ase pystyisi. Seppä arveli osaavansa sen tehdä.

Määräpäivänä vei mestari teräspaidan Napoleonille. Käänneltyään sitä puoleen ja toiseen keisari lausui:

— Pukekaa paita päällenne, tahdon nähdä mihin se kelpaa.

Mestari teki työtä käskettyä, mutta — voi kauhistusta! Keisari otti pistoolin käteensä ja sanoi kylmäverisesti:

— Nyt saadaan nähdä, pitääkö puheenne paikkansa.

Sitten hän astui viiden askeleen päähän sepästä ja ampui häntä rintaan.

Paita ei läpäissyt. Kuula putosi litistyneenä maahan.

— Kääntykää selin minuun! — käski keisari, tarttui toiseen pistooliin ja ampui toistamiseen.

Tulos oli sama kuin edelliselläkin kerralla.

Mestari luuli koetusten nyt loppuneen ja hengähti helpoituksesta. Mutta keisari otti nyt kiväärin ja uudisti kokeensa.

Teräspaita kesti tämänkin.

— Olen tyytyväinen työhönne. Sananne olette pitänyt,— sanoi Napoleon.
Mitä tahdotte paidastanne?

— Kahdeksantoistatuhatta frangia, — vastasi mestari vapisevin äänin.

— Liian vähän! — huudahti keisari. — Menkää rahastonhoitajan luo ja pyytäkää häneltä kolmekymmentäkuusi tuhatta! Hyvin olette kestänyt mestarikokeen!

Oivalliseen teräspaidan omistajana Napoleon lausui sittemmin tunnetut sanansa:

Ei sitä kuulaa vielä ole valettu, joka minut kaataa.

* * *

Erfurtissa v. 1808 neuvotellessaan Aleksanteri I:n kanssa eräästä riitakysymyksestä Napoleon heitti kiivastuneena hattunsa lattialle ja alkoi sitä tallata jaloillaan.

Aleksanteri katsoi häntä hymyillen ja virkkoi tyynesti:

— Te olette kiivas, mutta minä taas olen itsepäinen. Viha ei vaikuta minuun ollenkaan; mutta puhelkaamme ja neuvotelkaamme, muuten minä lähden pois.

Näin sanoen Aleksanteri lähti ovea kohden. Napoleon kutsui hänet takaisin ja sitten he taas keskustelivat kaikessa rauhassa.

* * *

Waterloon ratkaisevan taistelun aikana kuuluisa englantilainen kenraali Wellington antoi jonkun määräyksen eräälle esikuntansa upseerille.

— Olen valmis, — vastasi upseeri, — mutta sallikaa minun ensin puristaa kättänne, sitä kättä, jolla, olette niin monta voittoa saavuttanut!

Wellington puristi sydämellisesti hänen kättään, ja mieli rohkeana nuori upseeri riensi henkensä uhalla täyttämään päällikkönsä määräystä.

* * *

Vuonna 1807 Napoleon otti vastaan amerikkalaisen keksijän Robert Fultonin, joka tarjoutui hänelle rakentamaan höyryllä kulkevia, tuulesta ja säästä riippumattomia sotalaivoja. Fulton lopetti puheensa sanoen:

— Näillä laivoilla Teidän Majesteettinne voi tuhota Englannin.

Napoleon otti ehdotuksen kylmästi vastaan. Hän katsoi vihaisesti keksijään ja virkkoi:

— Taasko saan kuulla loruja keksinnöistä. Joka päivä saan kuulla esityksiä toinen toistaan järjettömämmistä keksinnöistä. Saatte mennä, herraseni, te olette hullu!

Kun Napoleon 1815 oli vangittuna englantilaisella sotalaivalla, joka vei häntä St. Helenan saarelle, näki hän laivan kannelta amerikkalaisen höyrylaivan »Fultonin» uljaasti ponnistelevan eteenpäin myrskyssä.

Keisari laskeutui silloin kajuuttaansa ja vaipui syviin mietteisiin.
Kun hänen kamaripalvelijansa tuli hänen luoksensa, virkkoi hän hiljaa:

— Ajaessani pois Fultonin annoin pois keisarikruununi.

* * *

Siikajoen voiton jälkeen päättivät suomalaiset 1808—1809 vuosien sodassa hyökätä Revonlahdella majailevien venäläisten kimppuun. Kreivi Cronstedtin piti hyökätä Paavolasta käsin ja aloittaa taistelu.

Kun Cronstedtia ei kuitenkaan määräaikana kuulunut, aloitti Adlercreutz taistelun, mutta ei vähäisillä voimillaan saanut mitään aikaan, ennenkuin kauan odotettu Cronstedt saapui.

Kun sanansaattaja saapui kenraali Klingsporin luo tuoden selostuksen taistelusta, oli siellä koolla useita henkilöitä. Cronstedtista oltiin juuri lausuttu ankaria arvosteluja.

— Kreivi Cronstedt on käskenyt minun, — aloitti saapunut upseeri, mutta
Klingspor keskeytti hänet kiivaasti, kysyen ivallisesti:

— Missä se herra oleskelee?

— Revonlahdella, — oli vastaus. — Hän on käskenyt minun ilmoittaa, että vihollisista on saatu täydellinen voitto.

— Uskotteletteko sitä minulle? — keskeytti taas Klingspor.

— Sitä en uskalla, — vastasi upseeri, — mutta kreivi ei ole vielä ehtinyt laatia kirjallista kertomusta. Pyryilma, syvä lumi ja huonot tiet estivät joukkoa ajoissa pääsemästä perille. Mutta nyt on Revonlahti meidän käsissämme, saaliiksi on saatu lippuja ja kanuunia, kuormastoa ja ampumavaroja, sotakanslia ja kalustoa, vankeja on otettu monta sataa, niiden joukossa kenraalimajuri Bulatov, hänen viisi adjutanttiansa ja muutamia muita upseereja.

— Onpa se Cronstedt sentään koko kelpo soturi! — huudahti Klingspor, joka Siikajoen ja Revonlahden voittojen johdosta sai sotamarskin arvon.

* * *

Suomen armeijan surullisesta peräytymisestä vuosien 1808—1809 sodassa lähetti Klercker kapteeni Björnstjernan viemään sanaa Ruotsin kehnolle hallitsijalle Kustaa IV Aadolfille.

Kapteeni Björnstjerna riensi matkavaatteissa suoraa päätä kuninkaalliseen linnaan, pääsi kuninkaan puheille ja jätti heti raporttinsa hänelle. Kuningas vilkaisi ensin papereihin ja jäi sitten tuimin katsein silmäilemään lähettiä kiireestä kantapäähän.

— Kuinka Björnstjerna rohkenee, — kysyi kuningas ankarasti, — näyttäytyä minulle vyöllään sellainen sapeli, joka ei kuulu tuohon pukuun?

— Se on sama säilä, joka Pyhäjoella pelasti jalkani, — virkkoi
Björnstjerna.

Kuningasta huvitti vastaus suuresti ja hän tarkasti luodin tekemää merkkiä, luvaten antaa määräyksen, joka oikeuttaisi Björnstjernan edelleenkin kantamaan asettaan. Se olikin melkein ainoa toimenpide, johon kuningas ryhtyi kuultuaan Suomessa vallitsevasta vakavasta tilanteesta.

* * *

Aamulla maalisk. 13 p:nä 1809 astui kenraali Kaarle Juhana Adlercreutz ennakolta ilmoittamatta tuloaan kuningas Kustaa IV Aadolfin huoneeseen. Hänen mukanaan oli vain kuusi miestä.

— Koko kansa on syvästi huolestunut valtakunnan onnettomasta tilasta ja Teidän Majesteettinne aikomuksesta lähteä matkalle, jonka olemme päättäneet estää, — virkkoi Adlercreutz jyrkästi.

— Apua! Kavaltajia! — huusi kuningas ja sivalsi miekkansa, mutta Adlercreutz tarttui kuningasta vyötäisiin, ja toiset väänsivät miekan hänen kädestään.

Kuningas tyyntyi kuitenkin hetken kuluttua. Mutta sitten onnistui hänen siepata käteensä miekka ja pujahtaa ulos salaovesta.

Nyt alkoi kilpajuoksu läpi salien, käytävien ja portaiden. Kuningas pääsi lopulta linnan pihalle, mutta siellä tuli häntä vastaan Adlercreutzin miehiä, jotka pidättivät hänet. Seuraavana yönä vietiin kuningas vangittuna Drottningholman linnaan, mistä hän keväämmällä puolisoineen ja lapsineen matkusti ulkomaille. Eversti Gustafssonin nimisenä hän sitten eli Sveitsissä ja kuoli v. 1837.

* * *

Kuuluisa tanskalainen satujen kirjoittaja H. Chr. Andersen meni kerran tapaamaan kuvanveistäjä Thorvaldsenia, jonka työhuone oli parooni Stampen puistossa Nysössä. Taiteilija muovaili juuri suurta korkokuvaansa »Retki Golgatalle», joka koristaa Frue Kirkeä Kööpenhaminassa. Paroonitar Stampe istui äänetönnä ja katseli hartaasti kuvanveistäjän työtä. Thorvaldsen huudahti Andersenille:

— Sanokaahan, onko Pilatus oikeassa puvussa?

Andersen nousi katsomaan.

— Ei, Pilatus oli paremmin egyptiläisessä kuin roomalaisessa puvussa, — vastasi Andersen.

— Niin minustakin, —: huomautti Thorvaldsen ja musersi samassa rikki koko Pilatuksen.

Paroonitar kauhistui ja torui Andersenia siitä, että hän oli ollut syynä kuolemattoman teoksen häviöön.

— Tehdään uusi kuolematon teos! — virkkoi Thorvaldsen, ja niin syntyi se Pilatus, joka nyt nähdään Kööpenhaminan kuuluisimmassa kirkossa.

* * *

Englantilainen oppinut Josef Henderson oli yhtä hyväntahtoinen ja vaatimaton kuin etevä ja oppinut. Jo kahdentoistavuotiaana hän oli päässyt kreikan kielen professoriksi erääseen yliopistoon.

Kerran hän joutui eräillä päivällisillä kiistaan muutaman häikäilemättömän ylioppilaan kanssa jostakin tieteellisestä kysymyksestä. Tämä heitti kiivastuneena juomalasin vasten hänen kasvojaan.

— Tämä ei ole muuta kuin syrjähyppäys asiasta, — sanoi oppinut pyyhkien rauhallisesti nenäliinallaan kasvonsa kuiviksi, — käykäämme nyt käsiksi teidän todisteluihinne.

Ylioppilas pyysi menettelyään anteeksi eikä halunnut enää jatkaa väittelyä, vaan myönsi itsensä voitetuksi.

* * *

Kun keisari Aleksanteri I avasi Porvoon valtiopäivät, piti hän tämän tärkeän tapauksen johdosta keisarillisessa linnassa upeat iltapidot. Paitsi valtiopäivämiehiä ja heidän perheitään ja hallituksen jäseniä, oli pitoihin kutsuttu koko Helsingin hienosto.

Pitojen aikana kiintyi keisarin huomio maalaisisäntään, joka ihmetellen katseli milloin uhkeita, kirkkaasti valaistuja huoneita, milloin komeita herroja ja loistopukuisia naisia, milloin taas korkean isännän majesteetillista ja samalla ystävällistä olentoa.

Keisari ahtoi tämän johdosta kysyä isännältä, mikä häntä kaikessa tässä eniten ihmetytti.

— Sitä, että minä olen täällä! — vastasi isäntä tyynesti.

* * *

Aleksanteri I poikkesi kerran matkoillaan erääseen pieneen kaupunkiin. Hän meni suoraa päätä kaupunginvaltuustoon, mutta ei tavannut ketään, vaikka oli keskipäivä; vain vahtimestari torkkui nurkassa.

Samassa tuli sisään kaupungin pormestari. Hän oli kuullut, että joku upseeri oli tullut kaupunkiin, ja tahtoi tältä ottaa selville, mitä perää oli niissä huhuissa, jotka kertoivat, että itse keisari aikoi kulkea sen paikkakunnan kautta. Nähdessään vieraan päätti hän panna hänet lujille.

— Mikäs teillä on hätänä? — kysyi hän tuikeasti rintojaan nostellen.

— Kuka te sitten olette? — kysyi keisari hymyillen.

— Nähtävästi konstaapeli!

— Ylemmäksi! — rehenteli pormestari.

— No komissarius! — arvaili keisari töin tuskin jaksaen pidättää nauruaan.

— Ylemmäksi!

— Kirjuri?

— Ylemmäksi!

— Pormestari?

— Saattaapa olla! Se on jotakin aivan toista, — virkkoi pormestari hyvillään, tehden päällään myöntävän liikkeen. Ja vuorostaan alkoi hänkin tiedustella:

— Mikäs sinä olet miehiäsi? Luutnanttiko vai?

— Ylemmäksi! — vastasi keisari.

—Kapteeni?

— Ylemmäksi!

— Eversti? — äännähti pormestari, löi kantapäät yhteen ja asettui asentoon.

— Ylemmäksi!

— Voi laupias isä! — kuiskasi pormestari murtuneena miehenä ja polvistui keisarin eteen. — Te olette meidän armollinen keisarimme ja hallitsijamme, — virkkoi hän epätoivoisella äänellä. — Antakaa anteeksi, Teidän Majesteettinne, minulle, vanhalle hölmölle!

* * *

Kun Aleksanteri I matkusti kerran Voroneshin kaupungin kautta, esitettiin hänelle siellä kaikki piiripäälliköt. Heidän joukossaan oli vanha kunnianarvoisa ukko, joka oli puettu Paavali I:n aikuiseen virkapukuun ja joka sen vuoksi heti pisti silmään toisten joukosta. Hallitsija meni hänen luokseen ja kysyi:

— Onko tämä minun isäni univormu?

— Ei suinkaan, Teidän Majesteettinne, — vastasi vanhus hämillään, — kyllä se on minun omani.

Hallitsija poistui hänen luotaan hymyillen eikä sanonut mitään.

* * *

Matkustaessaan 1824 Jekaterinoslavin kuvernementin kautta Aleksanteri
I pysähtyi eräälle postiasemalle juomaan teetä.

Hallitsijan huomio kiintyi pöydällä olevaan kuluneeseen raamattuun. Hän kysyi postinhoitajalta:

— Luetteko usein tätä kirjaa?

— Joka päivä, Teidän Majesteettinne!

— Mihin asti olette päässyt?

— Matteuksen evankeliumiin, Teidän Majesteettinne!

Aleksanteri tahtoi antaa postinhoitajalle tunnustuksen ahkerasta raamatun luvusta. Huomattuaan sopivan hetken tulleen hän pisti kenenkään näkemättä kirjan lehtien väliin Matteuksen evankeliumin loppuun viidensadan ruplan paperirahan.

Muutamien viikkojen kuluttua keisari pysähtyi paluumatkallaan samalle postiasemalle. Hän tunsi heti postinhoitajan ja muisti tapauksen. Sen tähden hän kysyi postinhoitajalta, lukiko tämä yhä edelleenkin raamattua.

— Kuinkas muuten, Teidän Majesteettinne!

Ja missä asti olette nyt?

— Luukkaan evankeliumissa.

Kirja oli pöydällä entisellä paikallaan. Keisari avasi sen. Viidensadan ruplan paperiraha putosi pöydälle.

Postinhoitaja tyrmistyi hämmästyksestä.

Keisari otti rahan, pisti sen taskuunsa ja ojensi kirjan postinhoitajalle sanoen:

— Näen, että luette uutterasti. Mutta vähän teillä on sellaisesta lukemisesta hyötyä!

* * *

Saksalaisella runoilijalla Uhlandilla oli tapana ilmaista ajatuksensa hyvin lyhyesti. Hänen kirjeensäkin olivat mahdollisimman harvasanaisia. Tästä huomautti kerran hänen vaimonsa hänelle sangen hauskalla tavalla.

Runoilija oli vaimonsa kanssa kävelyllä lähellä Stuttgartia. Heidän keskustellessaan jostakin päivänkysymyksestä virkkoi runoilija:

— Jokaisella asiallahan on aina kaksi puolta.

— Eräällä asialla ei kuitenkaan ole kahta puolta, — väitti hänen vaimonsa vastaan.

— Millä? — kysyi Uhland uteliaana.

— Sinun kirjeilläsi! Niillä on aina vain yksi puoli.

* * *

Artois'n kreivillä, josta sittemmin tuli Ranskan kuningas Kaarle X, oli yllin kyllin syytä olla rakastamatta Voltairea, mutta hän ei kuitenkaan voinut olla ihailematta häntä.

Voltairen kuoltua hän puki tämän jälkimaineen sanoihin:

— Ranska on kadottanut suuren miehen ja suuren veitikan.

* * *

V. 1824 alkoi muuan Napoleonin retkillä mukana ollut ranskalainen eversti Fabvier kerätä vapaaehtoisia muodostaakseen Kreikan avuksi lähtevän vapaajoukon. Tarjokkaita tuli paljon, mutta heillä oli suuria vaatimuksia; kuka tahtoi kapteeniksi, kuka everstiksi, kuka taas kenraaliksi. Lopuksi astui everstin eteen kookas, vakavannäköinen muukalainen.

— Mitä te tahdotte? — kysyi eversti Fabvier.

— Kiväärin, herra eversti! — vastasi muukalainen, joka ei ollut kukaan muu kuin suomalainen vapaustaistelija Maksimilian August Myhrberg.

— Vihdoinkin oikea sotamies! — huudahti eversti ilostuneena.

Näistä kahdesta miehestä tuli siitä lähtien uskolliset ystävät.

Kertomusten mukaan Myhrberg Kreikan vapaustaistelussa pelasti Fabvierin hengenkin.

* * *

Erään Amerikan kansalaissodassa tapahtuneen taistelun jälkeen kiiruhti presidentti Abraham Lincoln sairaalaan, jossa oli sadoittain haavoittuneita, useat kuoleman kielissä.

Presidentti tapasi sairaalassa muun muassa erään nuorukaisen, joka taistelussa oli osoittanut suurta urhoollisuutta.

— Mitä voin tehdä sinun hyväksesi? — kysyi hän haavoittuneelta.

— Olisin iloinen, jos te tahtoisitte kirjoittaa äidilleni, — vastasi tämä.

Lincoln täytti hänen pyyntönsä, ja allekirjoitti kirjeen omalla nimellään. Nähdessään nimen huudahti kuoleva soturi hämmästyneenä:

— Oletteko te presidentti?

— Olen, poikaseni, — vastasi Lincoln. — Voinko vielä jotakin tehdä sinun hyväksesi?

— Voitte, herra presidentti! Tahdotteko te täyttää äidin sijan ja pitää minua kädestä, kunnes olen päässyt yli toiselle puolelle? Se ei kestä kauan.

Kaksi tuntia istui suuri valtiomies kuolevan vuoteen vieressä ja piteli hänen kättään, kunnes hän heitti henkensä.

* * *

Ratsastusretkellä Washingtonin ulkopuolella Lincoln näki sian, joka oli hukkumaisillaan liejukkoon, josta se ei kovimmillakaan ponnistuksilla päässyt ylös. Presidentti astui alas ratsultaan ja pelasti sian. Siinä häneltä tietysti ryvettyivät vaatteet ja kädet.

Tapaus tuli tunnetuksi ja kaikki ihmettelivät, kuinka presidentti viitsi nähdä niin paljon vaivaa yhden sian takia.

Lincoln huomautti siihen:

— Tein sen yhtä paljon itseni takia.

* * *

Suunniteltaessa rautatietä Pietarin ja Moskovan välille ei tahdottu päästä yksimielisyyteen sen suunnasta, sillä jokainen tahtoi radan niin lähelle omaa pihaansa kuin suinkin.

Tämä oli tullut myös tsaari Nikolain korviin, jonka vuoksi hän ministerin vihdoin tuodessa rautatiesuunnitelman hänen vahvistettavakseen, ei ottanut sitä huomioon, vaan veti kartalle viivan, joka kulki suoraan Pietarista Moskovaan ja sanoi:

— Näin on rata rakennettava!

Ja niin se rakennettiin.

* * *

Siamin kuningasta Tshulalongkornia vastaan tehtiin kerran salaliitto. Eräs salaliittolaisista oli jo tunkeutunut kuninkaan makuuhuoneeseen ja paljastanut tikarinsa, kun jostakin lähistöltä kuului aasin huuto. Kuningas heräsi, ehti väistää murhaajan iskun, tempasi seinältä aseen ja hälyytti jalkeille koko hovin, niin että hänen henkeään vastaan suunnattu hanke epäonnistui.

Tapahtuman johdosta kuningas tahtoi osoittaa kiitollisuutta koko aasien sukua kohtaan valtakunnassa. Aasit vapautettiin työn orjuudesta ja julistettiin pyhiksi eläimiksi, josta kunniasta osallisiksi olivat siihen asti päässeet vain valkoiset elefantit.

Kun muutamia vuosia myöhemmin muuan englantilainen kenraali tuli Englannin lähettiläänä Siamin kuninkaan puheille, esitti hovin juhlamenojen ohjaaja hänet, kuninkaalle seuraavin sanoin: Mahtava ja voimallinen Somdetsh Nra Paramindr Maha Tshulalongkorn, koko maailman valtias, valkoisten norsujen kuningas, oikeuden ylläpitäjä ja pyhän hampaan suojelija! Valkoisen Englannin ja mustan Intian hallitsijan lähettiläs, maailman suurin aasi, on saapunut ja tahtoo tulla sinun ylhäisyytesi kirkkaitten kasvojen eteen!

— Se oli ensimäinen kerta kun minua sanottiin aasiksi! — kertoi tapahtumasta englantilainen kenraali.

* * *

Ulkomaanmatkoillaan ollessaan kuuluisa taiteilija Doré kadotti kerran passinsa. Kun hän aikoi kulkea erään rajan yli, tuli hän pidätetyksi.

— Olen kadottanut matkapassini, — tunnusti Doré rajavartioston upseerille, — mutta ei kai sillä ole väliä. Minä olen taidemaalari Doré.

— Kuka tahansa voi sanoa olevansa Doré, vastasi upseeri. — Mutta tässä on kynä ja paperia. Jos olette Doré, niin piirtäkää tähän joku kuva.

Taiteilija täytti pyynnön hymyillen ja piirsi kuvan edessään olevasta maisemasta.

— Hyvä on! — virkkoi silloin upseeri kohteliaasti. — Voitte mennä! Olen varma siitä, että te olette taidemaalari Doré.

* * *

Saatuaan ensimäisen osan kuuluisaa teostaan »Ranskan vallankumouksen historia» valmiiksi antoi Carlyle sen ystävänsä J.S. Millin luettavaksi.

Myöhään eräänä iltana tulee Mill äkkiarvaamatta kuohuksissaan Carlylen luo. Koko teos oli tuhoutunut. Hän oli antanut sen eräälle ystävälleen ja tämän palvelijatar oli polttanut sen luullen sitä joutavaksi paperipinkaksi.

Carlyle kuunteli tyynellä mielellä tätä Jobin postia ja koetti lohduttaa katkeroitunutta ystäväänsä. Tosin hän ei yöllä saanut unta silmiinsä, mutta seuraavana aamuna hän päätti kirjoittaa kirjansa uudelleen. Ja hän toteutti päätöksensä.

* * *

Englannin kuningatar Viktoria kutsutti luokseen tunnetun kirjailija Carlylen aikoen antaa hänelle aatelisarvon. Carlyle ei kuitenkaan ottanut aatelisarvoa vastaan; hän ei pitänyt ulkonaisista kunnianosoituksista.

Hovitavat olivat hänelle niin vieraita, että vaihdettuaan pari sanaa kuningattaren kanssa hän kysyi, pitkästyttyään seisomiseen:

— Emmekö jo voisi käydä istumaan, rouva?

Hoviherrat olivat vähällä pyörtyä, mutta kuningatar viittasi ilman muuta vierastaan istumaan.

* * *

Ranskalainen kirjailija Balzac ei useinkaan kyennyt erottamaan mielikuvitusta todellisuudesta.

Eräänä päivänä astui hänen huoneeseensa eräs ystävä. Balzac syöksyi kauhuissaan häntä vastaan, huudahtaen:

— Ajattele, se onneton ihminen on tappanut itsensä!

Ystävä poistui kauhistuneena, ja silloin vasta Balzac huomasi, että se onneton olento, josta hän oli puhunut, oli elänyt ja kuollut vain hänen mielikuvituksessaan.

* * *

Victor Hugo ei tuntenut juuri ensinkään saksalaista kirjallisuutta.

Eräänä päivänä hän keskusteli Turgenjevin kanssa Goethestä. Hän sanoi, ettei hän löytänyt mitään erikoista hänen teoksissaan.

— Hänen paras teoksensa on »Wallenstein», — arveli hän itsetietoisesti.

— Mutta suokaa anteeksi, — huomautti Turgenjev, — eihän se ole Goethen kirjoittama, vaan Schillerin.

— Schiller tahi Goethe, — vastasi Hugo, — se on yhdentekevää. Lukematta heidän teoksiaan tiedän vallan hyvin, mitä Goethe sanoo tai on voinut sanoa, ja mitä Schiller on kirjoittanut.

* * *

Eräs kustantaja saapui kerran Viktor Hugon luo ja pyysi kirjailijalta lupaa hänen valittujen teostensa julkaisemiseen korukantisena painoksena. Mutta tuostapa loukkaantui kuuluisa kirjailija ja ärähti:

— Vai valittujen teosten! Se kai merkitsee sitä, että toisia pidetään suuremmassa ja toisia pienemmässä arvossa. Minun teokseni ovat kaikki yhtä hyviä, ei niissä ole parempia eikä huonompia; ne muodostavat kaikki yhdessä ehyen kokonaisuuden.

Ja saattaessaan kustantajan ovelle hän lisäsi:

— Ei, se on suorastaan mahdotonta! En ymmärrä, kuinka päähänne on pälkähtänytkään tuollaista!

Karkoitettu kustantaja rohkeni vielä huomauttaa:

— Mutta sellaisia valikoimiahan on julkaistu monen kuuluisan kirjailijan teoksista…

Victor Hugo oli jo avannut oven, ja ennenkuin kustantaja oli saanut puhutuksi asiansa loppuun, paukahti ovi kiinni hänen takanaan.

* * *

Ranskalainen kirjailija Aleksander Dumas oli tunnettu vilkkaasta mielikuvituksestaan. Erään vieraskäynnin aikana alkoi amiraali Loisboule kerran puhua valaskalan pyynnistä.

Silloin puuttui Dumas puheeseen ja kertoi niinikään valaskalan pyynnistä Uudella Seelannilla, kolmenlaatuisesta pyyntitavasta, valaskalojen omituisuuksista ja monista muista yksityiskohdista.

— Vai niin, — virkkoi amiraali, — oletteko kauankin oleskellut saarella? …

— En ole siellä koskaan käynytkään, — vastasi Dumas naurahtaen.

Toisella kertaa hän kuvaili Waterloon taistelua seurassa, jossa oli taistelussa mukana olleita kenraaleja saapuvilla. Hän kävi huoneessa edes takasin osoittaakseen, miten sotavoimat olivat sijoitetut, ja saneli sankarillisia lauseita.

Suurella vaivalla sai eräs kenraali keskeytetyksi hänen esityksensä.

— Mutta, rakas herra, — virkkoi hän, — eihän se niin ollut. Olimme itse mukana, ja kaikki, mitä te nyt kerrotte, on meille aivan uutta.

— Sitten te olette nähneet väärin, — vastasi Dumas joutumatta lainkaan hämilleen.

* * *

Ruotsin kuninkaan Oskar I:n puheilla oli kerran taalalainen talonpoikaislähetystö, joka oli tullut pyytämään verojen huojennusta. Lempeydestään ja hyvyydestään tunnettu kuningas otti yksinkertaiset maalaiset sangen suosiollisesti vastaan puhellen kauan heidän kanssaan.

— Sanotaan, että te sinuttelette jokaista, jota puhuttelette. Onko se totta? — kysyi kuningas lähetystön johtajalta.

— On, Majesteetti, sellainen on tapa meillä, vastasi puhuteltu — mutta sinun suhteesi teemme poikkeuksen!

* * *

Italian kansa jumaloi kansallissankariaan Garibaldia, eivätkä sotajoukot mielellään tahtoneet ryhtyä taistelemaan hänen väkeään vastaan.

Napolin valloituksen jälkeen sulkeutui Napolin kuningas valiojoukkoineen linnoitukseen ja ilmoitti, että he mieluummin kuolevat viimeiseen mieheen kuin avaavat portit.

Silloin ratsasti Garibaldi yksin valkoisen hevosensa selässä porttien edustalle ja huusi valleilla tykkien ääressä seisoville sotureille:

— Ellei tämä linnoitus antaudu, on kansallisuuden asia mennyttä! Minä en enää tahdo vuodattaa omien veljieni verta! Ampukaa minut, se on parempi!

Vastaukseksi kajahti huuto:

— Eläköön Garibaldi!

Ja linnoituksen portit lensivät auki kansallissankarin edessä.

* * *

Ranskan sotajoukkojen saapuessa valloittamaan Roomaa, piti Garibaldi miehilleen siellä seuraavanlaisen hyvästijättöpuheen:

— Sotilaat, te, jotka minun kanssani olette jakaneet kaikki vaarat ja vaivat taistellessanne isänmaan puolesta, te olette korjanneet satoisan kunnian! Te kaikki, jotka nyt tahdotte minun kanssani jakaa maanpakolaisuuden vaikeudet — kuulkaa, mikä teitä odottaa: päivällä helle ja jano, yöllä vilu ja nälkä. Ken seuraa minua, hänelle minulla ei ole muuta tarjottavana kuin vaivoja, vaaroja, nälkää ja janoa ja taisteluita — ei mitään turvapaikkaa, ei mitään lepoa; puutetta vain. Joka ei tahdo tyytyä siihen, jääköön tänne; sillä Rooman portit kerran jätettyämme on yksikin askel tänne päin varma kuolema. Joka rakastaa Italiaa, seuratkoon minua!

Kolmetuhatta sotilasta liittyi heti Garibaldin joukkoihin.

* * *

Italian kansallissankari Garibaldi päätti rakentaa uuden talon ja kutsui sitä varten muurarin Napolista. Mutta työn ollessa tekeillä ei Garibaldi, nähdessään toisten olevan täydessä puuhassa, malttanut olla jouten, vaan ryhtyi muuraamaan muurarin suureksi mieliharmiksi. Tämä ei voinut olla huomauttamatta:

— Parasta olisi, että kenraali tekisi vain omaa työtään, täällä Te olette vain meidän tiellämme.

Garibaldi vastasi siihen alakuloisena:

— Ystäväni, minä huomaan, että on paljon vaikeampi rakentaa taloja kuin ohjata isänmaan kohtaloita.

* * *

Tehdäkseen havaintoja ja kerätäkseen ainehistoa tieteellisiä tutkimuksia varten päätti kuuluisa luonnontutkija Darwin purjehtia maan ympäri. Matka kesti viisi vuotta.

Kun Darwin palasi kotiinsa, huudahti hänen isänsä, jota Darwin itse on kiittänyt erinomaiseksi havainnon tekijäksi:

— Päänmuotosihan on aivan muuttunut!

Matkavuosien työ ja kokemukset eivät olleet saaneet aikaan ainoastaan henkistä mullistusta nuoressa Darwinissa, vaan sielunelämän muutokset ja hengen kehitys olivat muuttaneet ulkomuodonkin.

* * *

Italialaisen säveltäjä Rossinin syntymäpäivän johdosta päätti hänen synnyinkaupunkinsa valtuusto pystyttää hänelle pronssista valetun kuvapatsaan kaupungin torille. Valtuusto lähetti lähetystön Rossinin luo ilmoittamaan hänelle päätöksestä.

Kuultuaan, mitä lähetystöllä oli kerrottavana, Rossini virkkoi:

— Aivan turhaan te, rakkaat ystävät, näette sellaista vaivaa. Mutta kesken kaiken, mitä tuollainen pronssinen patsas tulee maksamaan?

— Kaksitoistatuhatta markkaa.

— Siinäpä se! Parempi olisi antaa minulle vaikka pienempikin summa, kuusituhatta markkaa. Sitoutuisin kyllä vuodeksi kaksi kertaa viikossa tunnin kerrallaan seisomaan kiven päällä keskellä toria. Silloin olisi teillä maailman parhaiten onnistunut kuvapatsas.

* * *

Suuresta norjalaisesta viuluniekasta Ole Bullista ja ruotsalaisesta keksijästä John Ericsonista kerrotaan seuraava tarina.

He olivat hyviä ystäviä, mutta soittoniekka ei saanut keksijää kuuntelemaan soittoaan. Tällä oli vain koneet mielessä eikä hän malttanut loma-aikojaankaan käyttää soiton kuulemiseen. Ole Bull viritti silloin pienen ansan.

Eräänä päivänä hän toi viulunsa Ericsonille pyytäen häntä sitä korjaamaan, kun se oli joutunut epäkuntoon.

Kun viulu oli korjattu, veti Ole Bull jousta pari kertaa kielien yli ja samassa helähtivät huoneessa mitä ihanimmat säveleet. Ericson istui tyrmistyneenä. Sitten hän pyysi ihastuneena soittajaa jatkamaan.

— En ole koskaan ennen tietänyt soitosta välittäväni, — sanoi hän, kiinnittäen nyt vasta, itse käytännöllistä tietä Bullin soittokoneeseen tutustuttuaan, huomionsa hänen soittoonsakin.

* * *

Kun Preussin kuningas Fredrik Wilhelm IV valtaistuimelle noustuaan 1840 oli kruunausmatkalla valtakuntansa eri osissa, oli hänen kunniakseen eräässä kylässä Danzigin ja Stettinin välillä rakennettu kunniaportti. Kylän koulumestari katsoi velvollisuudekseen pitää omatekoisen tervehdyspuheen ja odotti uusi hännystakki yllään oppilaittensa etunenässä hallitsijan saapumista.

Mutta kun tämä viipyi, pistäytyi koulumestari välillä kotiinsa ja pyysi koulupoikain hänelle heti huudoilla ilmoittamaan hallitsijan tulosta.

Istuessaan ruokapöydässä hän kuuli poikien äkkiä voimiensa takaa huutavan:

— Hän tulee! Hän tulee!

Voileipä jäi koulumestarilta kesken, hän syöksähti ulos ja oli samassa jo kuninkaan edessä kumartaen ja aikoen ryhtyä juhlapuheen pitoon.

— Voi hyvänen aika! — huudahti kuningas, — taaskin puhe. Minulla ei ole aikaa. Lyhyesti, lyhyesti!

— Minä olen sen kirjoittanut, — sammalsi koulumestari haparoiden paperia povitaskustaan.

— Sitä parempi, — sanoi kuningas ja tempasi äkkiä paperin, — minä tahdon lukea sen itsekseni.

— Kaikki meidän toivomuksemme, — änkytti opettaja.

— Ovatko ne tässä? — keskeytti hänet Fredrik Wilhelm ja avasi paperin.

Hän hämmästyi sanomattomasti. Sitten vetäytyi hänen suunsa ystävälliseen hymyyn. Puheen sijasta hän oli saanut räätälin laskun koulumestarin hännystakista.

— Eikö muuta, rakas koulumestari? Toiveesi kyllä täytän; minä maksan hännystakkisi.

* * *

Tunnetun lähetyssaarnaajan David Livingstonen tuli ennen Afrikkaan lähtöä pitää tavanmukainen koesaarna.

Livingstone nousi rohkeasti saarnatuoliin, mutta kun hänen piti aloittaa, oli ulkoa opittu puhe aivan kuin jäljettömiin kadonnut hänen mielestään. Maailma musteni hänen silmissään. Aivan kuin olisi ollut jo pilkkopimeässä Afrikassa.

Mutta jotakin täytyi tehdä. Vaivoin sai hän sanotuksi:

— Ystävät! Olen unohtanut kaikki, mitä minun piti sanoa.

Näin sanottuaan hän laskeutui pois saarnatuolista ja lähti kotiinsa.
Työmaalleen Afrikkaan päästyään saattoi hän toki paremmin puhua.
Myöhemmin tulikin hänestä hyvä kansanpuhuja ja voimakas sananjulistaja.

* * *

Lähetyssaarnaaja David Livingstone oli hävinnyt teille tietymättömille Afrikan aarniometsiin, ja koko sivistyneessä maailmassa oltiin levottomia hänen kohtalostaan. Silloin lähti nuori amerikkalainen sanomalehtimies Henry Stanley, josta myös tuli kuuluisa Afrikan tutkija, etsimään häntä.

Eräänä päivänä, kun Livingstone kauas ihmisten ilmoilta jouduttuaan oli menettämäisillään kaikki toivonsa, juoksi hänen uskollinen palvelijansa hänen luokseen ja huudahti:

— Englantilainen! Minä näin hänet omin silmin.

Kalpeana, väsyneenä ja harmaissaan, päässä haalistunut sininen lakki kuluneine kultarihmoineen, yllään punainen takki ja jalassa harmaat housut, astui Livingstone esiin majastaan ja näki kulkueen, etunenässä Amerikan lippu ja mies, joka reippaasti astui kohti ja ojensi hänelle kätensä.

— Tohtori Livingstone, kuten arvaan! — lausui Stanley liikutettuna, otti lakin päästään ja tarttui Livingstonea käteen.

— Minä se olen! — vastasi Livingstone, joka ei ollut viiteen vuoteen nähnyt ainoatakaan valkoihoista.

— Tohtori, minä kiitän Jumalaa siitä, että olen tavannut teidät! — virkkoi Stanley.

— Minä olen kiitollinen, että nyt olen täällä ja voin lausua teidät tervetulleeksi! — vastasi Livingstone. — Olette tuonut minulle uutta elämää.

Sellainen oli kahden historian merkkimiehen kohtaus kaukana Afrikan sydämessä.

* * *

»Rautakansleri» Bismarckilla oli sormessaan leveä rautainen sormus, johon oli kaiverrettu venäjänkielinen sana »nitshevo», joka merkitsee »ei tee mitään».

Sormuksen tarina oli seuraava:

V. 1862 Bismarck, joka oli Preussin lähettiläänä Venäjän hovissa, sai keisarilta kutsun saapua metsästysretkelle sadan virstan päähän Pietarista. Mutta Bismarck eksyi paksun lumen peittämällä tiellä ja saapui erääseen tuntemattomaan maalaiskylään. Onneksi hän tuli toimeen venäjän kielessä ja sai erään talonpojan lähtemään kyytiin.

— Tottakai kuljetatte minut joutuin perille? — tiedusteli Bismarck. —
Minulla on kova kiire.

— Nitshevo! — virkkoi venäläinen rauhallisesti.

Kun ei kuitenkaan matka alkanut joutua, työlästyi Bismarck ja kivahti miehelle:

— Etanahan tuo teidän hevosenne on!

— Nitshevo! — vastasi talonpoika tyynesti. Mutta häntä harmitti kuitenkin, että hänen hevostaan oli moitittu, ja hän alkoi pieksää sitä ruoskallaan.

— Kuulkaahan, ei teidän noin mielettömästi tarvitse hevostanne ruoskia, — huudahti silloin kyydittävä.

— Nitshevo! — sanoi talonpoika ja hurjaa vauhtia riennettiin eteenpäin.

— Mies hoi, reki kaatuu! — huusi Bismarck toden teolla jo suuttuen.

— Nitshevo! — oli talonpojan ainoa -vastaus.

Mutta ennustus toteutui. Tuossa tuokiossa vierähtivät Bismarck ja ajomies lumihankeen ja reki oli kappaleina. Bismarck oli niin suutuksissaan, että hän vihansa vimmassa hypähti pystyyn, tarttui piiskaan ja aikoi sillä ryhtyä pieksämään taitamatonta kuskia. Mutta silloin sai järki voiton. Olisipa erinomaista, jos aina säilyttäisi mielensä tasapainon niinkuin tuo kuski, joka kaikkeen, mikä matkalla kohtaa, sanoo tuon kylmäverisen sanansa »nitshevo». Ja muistaakseen tämän tapauksen hän tyyntyneenä pisti taskuunsa kappaleen reen särkynyttä raudoitusta ja teetti siitä itselleen myöhemmin rautaisen sormuksen, jota aina kantoi sormessaan.

* * *

Brasilian keisari Don Pedro, joka sydämestään sääli kaikkia köyhiä ja kurjia ihmisiä, päätti perustaa pääkaupunkiinsa suuren sairaalan. Keräyslistat pantiin kiertämään, mutta lahjoituksia tuli kovin niukalti. Silloin päätti keisari, että se, joka antaa 100,000 milreissiä, saa paroonin arvonimen, ja se, joka antaa 250,000 milreisiä, saa kreivin nimen. Kultaa tuli nyt virtanaan. Kurjuudelle ei ihmisillä ollut mitään antaa, mutta turhuudelle liikeni yllin kyllin varoja.

Tuli sitten sairaalan vihkimispäivä. Suuria kansanjoukkoja oli koolla, ja lahjoittajat asetettiin kunniaistuimille. Kaikki odottivat jännityksellä verhon putoamista pääkäytävän päältä. Vihdoin poistettiin peite, ja »paroonit» ja »kreivit» saivat häpeäkseen lukea kirjoituksen, jonka keisari kultakirjaimilla oli panettanut seinään. »Inhimillinen turhuus inhimilliselle kurjuudelle», oli siinä suurin kirjaimin kirjoitettuna.

* * *

Vuonna 1848 poikkesi ranskalainen kirjailija Féval paluumatkallaan Englannista erääseen Calais'n hotelliin. Oleskellessaan hotellin kirjastohuoneessa sattui hän vahingossa sysäämään kallisarvoista maljakkoa uunin reunustalla, niin että se putosi lattialle ja särkyi. Hän aikoi juuri soittaa palvelijaa pyytääkseen häntä korjaamaan pois sirpaleet ja maksaakseen vahingon isännälle, kun kuului kovaa melua ja sisään syöksähti hengästynyt palvelija.

— Isäntä pyysi teitä kohteliaimmin lähtemään pois kirjastohuoneesta, jos olette kuninkaan ystävä, — ilmoitti hän.

— Puollan jokaista laillista hallitusmuotoa, — vastasi kirjailija. —
Mutta sanokaa, mikä on hätänä?

— Hänen Majesteettinsa, kuningas Ludvig Filip on lähtenyt Pariisista ja saapunut tänne jatkaakseen matkaa Englantiin. Isäntä on antanut koko hotellin hänen käytettäväkseen.

Féval lähti kiireesti huoneesta. Seuraavana aamuna hän matkusti Pariisiin ja unohti pian koko maljakon. Useiden vuosien kuluttua hän osui samaan hotelliin. Kun hän astui kirjastohuoneeseen, pisti hänen silmäänsä heti ihmeellinen koristus. Huoneen nurkassa oli punaisella sametilla päällystetty pöytä, ja sen päällä lasikuvun alla olivat saman maljakon sirpaleet, jonka hän edellisellä kerralla oli särkenyt.

— Mitä tuo tarkoittaa? — kysyi hän isännältä.

— Voi hyvä herra, se on ensiluokkainen historiallinen muistomerkki, jota en mistään hinnasta raatsisi myydä. Kun kuningas Ludvig Filip pakomatkallaan Englantiin suvaitsi suoda minulle sen kunnian, että asui hotellissani, otti hän tuon maljakon uuninreunalta ja heitti sen maahan huudahtaen:

— Näin kukistuvat minun tasavaltalaiset viholliseni!

— Kuka oli sitä näkemässä ja kuulemassa? — kysyi Féval.

— Minä itse, — selitti isäntä liikutettuna.

Féval naurahti, mutta ei virkkanut mitään.

* * *

Kun erästä Leo Tolstoin näytelmää aiottiin esittää Tulassa, pyydettiin häntä olemaan mukana pääharjoituksessa ja tekemään asiaankuuluvia huomautuksia. Näyttelijöinä olivat kaupungin ylhäisön huomattavimmat edustajat.

Harjoituksia pidettiin aatelisseuran salissa, ja ovenvartijaa oli varoitettu päästämästä sisään asiaankuulumattomia henkilöitä. Kreivi Tolstoin saapumisesta oli hänelle kyllä ilmoitettu.

Mutta aatelisseuran taloon tulee turkkeihin kääriytynyt ukko, päässään lammasnahkalakki. Ovenvartija kehoitti häntä kääntymään takaisin, mutta tulija ei ollut kuulevinaankaan hänen huomautustaan, vaan alkoi nousta ylös portaita.

Ovenvartija hyökkäsi silloin tuon niskoittelevan maankiertäjän kimppuun, saavutti hänet portaiden yläpäässä ja sysäsi voimakkaasti alas.

Silloin täytyi tuon tuntemattoman miehen sanoa olevansa kreivi päästäkseen kunnialla sisään.

Kun harjoituksissa eräs nuori ylimys, joka näytteli palvelijan osaa, aikoi hyvin hellävaroen ajaa ulos eteiseen pyrkiviä talonpoikia, keskeytti Tolstoi hänet ja sanoi:

— Ei, tuo ei mene luonnollisesti, täytyy työntää talonpojat ulos aivan niinkuin teidän talonne ovenvartija tänään työnsi minut alas portailta.

Ja hän kertoi tapauksen, joka oli hänelle juuri sattunut.

* * *

Tulassa olivat kaupungin säätyläiset päättäneet esittää Leo Tolstoin näytelmän »Valistuksen hedelmät». Pääsyliput myytiin kädestä käteen, niin että näytelmää katsomaan pääsi vain paikkakunnan ylhäisö.

Toistoille lähetettiin Jasnaja Poljanaan erityinen juhlakutsu.

Noin tuntia ennen esityksen alkua astui teatterin eteiseen keskikokoinen, vanttera ukko puettuna tummanharmaaseen sarkamekkoon ja samanvärisiin housuihin. Jaloissa hänellä oli karkeat kotitekoiset saappaat.

Ukon rintaa peitti puoleksi pitkä, harmaa parta, päässä oli hänellä yksinkertainen nahalla päällystetty lakki.

Nojaten paksuun ryhmysauvaan ukko avasi oven ja lähestyi hitain askelin permannolle vievää ovea.

Täällä hänet pysäytettiin.

— Minne sinä tunkeudut? — huudahti hänelle vihastuneena eräs teatterin vahtimestari. Tänään näytellään täällä ainoastaan herroille. Sinulla ei ole täällä mitään tekemistä. Mene tiehesi!

Ukko alkoi estellä, mutta vahtimestarin tukevat kourat tarttuivat häneen ja hänet työnnettiin ulos teatterista. Mutta ukko istuutui kivelle teatterin pääsisäänkäytävän viereen. Siinä hän istui vielä silloin, kun teatteriin saapui läänin maaherra.

— Kreivi, — huudahti hän, — mitä te täällä teette?

— Istun, — vastasi Tolstoi hymyillen. — Tahtoisin nähdä näytelmääni, mutta ne eivät päästä minua sisälle.

* * *

Käydessään kerran Moskovassa alkoi Leo Tolstoi nuorten kirjailijoiden seurassa moittia heitä siitä, että he olivat haluttomia ryhtymään työhön.

— Te ette tee mitään, ette kirjoita mitään, eikä missään näy teidän töitänne. Te olette laiskistuneet, — puhui hän.

Kirjailijat olivat ensin vaiti, mutta sitten yksi heistä haasteli peittelemättä:

— Kyllä me sekä kirjoitamme että teemme työtä, mutta kirjoituksiamme ei hyväksytä mihinkään lehteen painettavaksi. Eivät ne ota!

— Eivätkö ota? — ihmetteli Tolstoi.

Kreivi Leo Tolstoi ei tahtonut sitä mitenkään uskoa. Hän päätti koettaa itse.

Sitä varten sepitti hän pienen kertomuksen ja lähetti sen tekaistulla salanimellä varustettuna erään aikakauslehden toimitukselle.

Kahden viikon kuluttua lähti Venäjänmaan suuri kirjailija tiedustelemaan sepustuksensa kohtaloa.

Toimittaja otti hänet vastaan jokseenkin kylmäkiskoisesti ja ilmoitti jo ensi sanoikseen, että kertomusta ei oteta lehteen.

— Miksi ei? — kysyi Leo Tolstoi.

— Siksi, — vastasi toimittaja, — että se, mitä tässä olette kirjoittanut, todistaa kauttaaltaan ei ainoastaan täydellistä kaunokirjallisen kyvyn puutetta vaan myöskin selvää tietämättömyyttä oikeinkirjoitusseikoista. Minun täytyy suoraan sanoa, ystäväiseni, — lisäsi hän tuttavallisesti, — että lukiessani lähettämäänne tyhjänpäiväistä tekelettä luulin sitä aivan varmasti jonkun kokemattoman nuoren intoilijan kirjoittamaksi, mutta eihän teidän ikäisestänne voi sellaista sanoa. Ei, parasta on, että jätätte sikseen tämän paperin töhrimisen — on liian myöhäistä teidän iässänne ruveta aloittelemaan. Ettehän ole aikaisemmin mitään kirjoittanut?

— Olen.

— No jopa jotain! Mitähän te sitten olette kirjoittanut, sillä minun täytyy tunnustaa, etten ole kertaakaan kuullut teidän nimistänne »kirjailijaa»!

Toimittaja nauroi kursailematta Tolstoille vasten kasvoja.

Tolstoi vastasi rauhallisella äänellä:

— Teille lähettämäni kertomuksen alle kirjoitin salanimen. Ehkäpä olette kuullut oikean nimeni: minä olen Tolstoi. Olenhan minä kirjoittanut muutamia teoksia, jotka tähän asti ovat saaneet jonkin verran hyväksymistä, esimerkiksi »Sodan ja rauhan» ja »Anna Kareninan».

Voi kuvitella mielessään toimittajan hämmästystä.

* * *

Leo Tolstoin nuorin poika Ivan oli suorittanut tutkintonsa Moskovan yliopistossa ja palasi nyt ylpeänä isänsä maatilalle.

— No, rakas poikani, — sanoi isä, — nyt sinusta on siis tullut oppinut mies.

— Niin on, isäni.

— Olet lukenut historiaa ja muinaistiedettä.

— Olen.

— Olet lukenut kielitiedettä, sielutiedettä ja viisausoppia.

— Olen.

— Ja siveysoppia ja jumaluusoppia.

— Olen, isäni.

— Se on erinomaista, — virkkoi isä. — Otapa nyt varsiluuta tuolta tallin ovelta ja lakaise pois pehkujen jätteet tallin edustalta.

* * *

Tunnettu kirjailija Saphir istui kerran täpötäydessä teatterissa. Silloin työnsi joku päänsä hänen olkapäänsä yli nähdäkseen paremmin näyttämölle.

Saphir, joka ei pitänyt oudon miehen tungettelevaisuudesta, otti taskustaan nenäliinan ja tarttui sillä kiivaasti miehen nenään. Tämä vetäytyi säikähtäneenä taapäin.

— Ah, minä pyydän anteeksi, virkkoi Saphir, —minä luulin, että se oli minun oma nenäni.

* * *

Kerran Pariisissa asuessaan oli kirjailija Saphir joutunut ankaraan rahapulaan ja lähettänyt miljoonanomistaja Rotschildille, kun ei muuta keinoa keksinyt, anomuskirjelmän, vaikka ei ollenkaan häntä tuntenut.

Kirjelmä oli tällainen:

»Kunnioitettava Herra Rotschild! Tehkää niin hyvin ja lainatkaa minulle kuusi tuhatta markkaa ja unohtakaa ainiaaksi Teidän altis Saphirinne.»

Rotschild vastasi kirjailija Saphirille, joka oli tunnettu suureksi pilkkakirveeksi, seuraavasti:

»Kunnioitettava Herra Saphir! En minä teitä muutenkaan muista.»

* * *

Kirjailija Saphirilla oli paljon vihamiehiä, jotka teeskentelivät olevansa hänen ystäviään, peläten hänen terävää kieltänsä. Eräs heistä poikkesi kerran Saphirin luo, mutta kun ei tavannut häntä kotona, kirjoitti hänen ovelleen liidulla:

— Aasi.

Seuraavana päivänä tämä sama ystävä sangen viattoman näköisenä virkkoi
Saphirille:

— Eilen en, ikävä kyllä, tavannut teitä kotona.

— Tiedän sen, — huomautti Saphir tyynesti. — Te olitte jättänyt nimikorttinne minun ovelleni.

* * *

Venäläistä sotapäällikköä Skobelevia nimitettiin »valkoiseksi kenraaliksi», kun hänellä oli aina yllään valkoinen takki. Sotamiehet pitivät häntä haavoittumattomana, sillä hän ei rohkeudestaan huolimatta ollut taisteluissa kertaakaan haavoittunut.

Eräässä taistelussa repäisi kiväärinkuula olkalapun Skobelevin oikealta olalta. Kenraali vain naurahti ja virkkoi:

— Onko tuo kuula tullut hulluksi! Luulee, että minä suutun.

* * *

Balkanin yli mennessään pysähtyi venäläisten etujoukko jyrkänteen reunalle, sillä näytti olevan mahdotonta laskeutua siitä alas.

Upseerit pysähtyivät neuvottomina ja kysyivät kenraali Skobelevilta, mitä hän aikoi tehdä.

— Tietysti laskeutua alas laaksoon! — huudahti hän.

— Mutta miten?

— Kas näin! — vastasi Skobelev, asettautuen jyrkänteen reunalle ja laskien mäen istuillaan.

Toiset seurasivat hänen esimerkkiään ja pian oli koko sotajoukko alhaalla laaksossa.

* * *

Turkin ja Venäjän välisessä sodassa pitivät turkkilaiset sitkeästi puoliaan eräässä pienessä linnakkeessa, jonka valloittamisella olisi ollut ratkaiseva merkitys.

Kun venäläiset sotamiehet turhaan hyökkäilivät vihollisen pattereita vastaan, päätti kenraali Skobelev hinnalla millä hyvänsä saada linnakkeen haltuunsa. Murhaavasta tulesta huolimatta hän ratsasti aivan linnakkeen juurelle, otti taskustaan yrjönristejä ja heitti ne turkkilaisten tulilinjalle huutaen:

— Pojat! Menkää noutamaan!

Sotamiehet ryntäsivät nyt suurella joukolla vihollisen pattereille ja neljännestunnin kuluttua oli linnake heidän hallussaan.

* * *

Tarkastaessaan kerran sotajoukon asemia Plevnan luona Skobelev kulki etunenässä, kuten aina. Adjutantti huomautti silloin, että luodit sinkoilevat heidän ympärillään ja että turkkilaiset nähtävästi tähtäävät »valkoista kenraalia». Siksi ehdotti hän, että vetäydyttäisiin syrjään.

— Mitä joutavia, — huudahti Skobelev halveksivasti. — Eiväthän ne osaa edes ampua. Täytyy panna heille maalitaulu, johon he voivat tähdätä.

Näin sanottuaan hän otti taskustaan Annan ritarikunnan punaisen nauhan ja ripusti sen rinnalleen.

* * *

Kuuluisa venäläinen kuvanveistäjä Antokolskij poikkesi Berliinissä käydessään parturiin, leikkautti tukkansa ja kysyi, mitä hän oli velkaa.

Samoihin aikoihin oli Berliinissä avattu hänen kuvanveistostensa näyttely, ja hänen muotokuvansa oli ollut melkein kaikissa lehdissä. Parturi tunsi taiteilijan ja vastasi kunnioittavasti:

— Hyvänen aika, herra Antokolskij, mitäpä laskuja meillä taiteilijoilla olisi keskenämme!

Antokolskij hymyili ja poistui. Muutamien päivien kuluttua parturi sai vastaanottaa taiteilijalta hänen oivasti muovaillun rintakuvansa ja kirjelapun, jossa oli sanat:

»Saksien taiteilijalle taltan taiteilijalta».

* * *

Kenraali Gordon, joka oli kukistanut Kiinan taipingkapinan, sai suureksi hämmästyksekseen vastaanottaa joukon Kiinan keisarin lähettejä, jotka kantoivat selässään kultakuormia maan pelastajalle.

Suuttuneena siitä, että hänen työtään aiotaan punnita kullalla, Gordon ajoi miehet ovesta ulos. Palkkansakin hän jakoi sotamiehilleen sanoen:

— Minä lähden Kiinasta yhtä köyhänä kuin olen tänne tullutkin.

Jonkun ajan kuluttua tuli prinssi Kung hänen luokseen, irroitti kaulastaan paksut kultaketjut ja pani ne Gordonin kaulaan sanoen:

— Tätä ette ainakaan kieltäytyne vastaanottamasta.

Laivalla, jolla Gordon palasi kotimaahansa, pantiin toimeen keräys erään köyhän merimiehenlesken hyväksi. Kun lautanen tuli Gordonin kohdalle, otti tämä kaulastaan raskaat kultaketjut ja laski ne lautaselle kiinnittämättä asiaan sen suurempaa huomiota.

* * *

Yhdysvaltojen presidentin Clevelandin kouluajoilta kerrotaan seuraava huvittava tapaus.

Cleveland oli koulussa tapansa mukaan tehnyt jonkun kepposen.
Rangaistukseksi oli opettaja määrännyt viivottimen iskuja kämmenelle.

Opettaja käski pojan esiin ja luetteli viivotin kädessään hänelle hänen pahat tekonsa. Poika oli välitunnilla liannut kätensä pahanpäiväisesti ja aavistaen, mitä tulossa oli, sylki salaa oikeaan käteensä ja hieroi sitä nuttuaan vasten hiukan puhtaammaksi, ennenkuin ojensi kätensä kurittajalle. Vasemman kätensä hän piti selkänsä takana.

Opettaja silmäsi pojan kättä ja sanoi:

— Kuulehan poika! Jos löydät tältä luokalta käden, joka on tätä kättä likaisempi, niin pääset tällä kertaa rangaistuksetta.

Sanaa sanomatta veti tuleva presidentti vasemman kätensä ja ojensi sen opettajalle. Koko luokka purskahti äänekkääseen nauruun, johon opettajankin täytyi yhtyä.

— Hyvä, hyvä! — sanoi hän viimein. Minä näen, että toinen on likaisempi, saat mennä.

Kasvot ilosta loistaen poika palasi paikalleen.

* * *

Mark Twainin humoristiset taipumukset ilmenivät jo lapsena. Kerran vei isä hänet puutarhaan ja näytettyään hänelle kukkapenkkiä, joka oli ruvennut kasvamaan rikkaruohoa, kehoitti häntä kitkemään sen.

— Mutta eikö olisi ollut parempi, isä, kylvää siihen rikkaruohon asemesta kukkia? — kysyi silloin vaatimattomasti nuori Mark Twain.

* * *

Siihen aikaan kun Mark Twain kirjoitti sanomalehtiin, tarjosi eräs näyttelijä hänelle viisi dollaria puolesta tusinasta hyviä sukkeluuksia. Mark Twain ei kuitenkaan suostunut tarjoukseen.

— Jos minulta löydetään viisi dollaria, — sanoi hän — epäillään minua niiden varastamisesta; jos taas te alatte lasketella onnistuneita sukkeluuksia, niin arvaavat kaikki, että ne ovat varastettuja.

* * *

Mark Twainia kävivät puhuttelemassa sanomalehtimiehet kaikilta maailman ääriltä. Ei ollut mikään helppo tehtävä haastatella tätä suurta humoristia. Hän ei koskaan päästänyt käsistään tilaisuutta saada tehdä pilaa haastattelijoista.

Kerran tuli Mark Twainin luo nuori sanomalehtimies, toi terveisiä lehtensä toimitukselta ja ilmoitti tehtävänään olevan kysyä Mark Twainilta, kuinka hän oli ansainnut ensimäiset viisi dollariansa.

Mark Twain sanoi:

— Muistan sen vallan hyvin. Olin silloin vähän vanhempi kuin te ja kävin vielä koulua. Se oli hyvin ankara koulu, ja pamppua käytettiin sangen usein ja erittäin perinpohjaisesti — se oli siis myöskin hyvä koulu.

— Oli ankarasti kielletty, — jatkoi Mark Twain, — lyömästä pulpetteja säpäleiksi. Siitä oli määrätty viiden dollarin sakko, jonka kuitenkin sai vaihtaa julkiseen piiskaukseen koko koulun edessä. Jouduin kerran sellaiseen tilanteeseen, että minun, tuli valita toinen näistä kahdesta rangaistuksesta. Isäni, jonka kanssa aina neuvottelin tällaisista asioista, arveli, että olisin liian ylpeä kestämään julkista kuritusta, ja antoi minulle senvuoksi nuo viisi dollaria, jotka tarvittiin sakon maksamiseen.

Tässä vaikeni Mark Twain salaperäisesti ja merkitsevästi, katsahti vieraaseen ja lisäsi:

— Niin, sillä tavalla minä ansaitsin ensimäiset viisi dollariani.

* * *

Kuuluisan amerikkalaisen humoristin Mark Twainin ensimäinen kirjallinen yritys oli sangen erikoinen. Missourin valtiossa julkaistiin 1840-luvun lopulla sanomalehteä, jonka tilausmaksun sai suorittaa luonnossa: kasviksina, halkoina, heininä ja vuotina. Kerran kun lehden toimittaja tahtoi ottaa itselleen lomaa, kutsui hän kirjapainosta luokseen latojapojan ja kysyi häneltä:

— Voisitko pitää huolta lehden toimittamisesta?

— Voinhan koettaa, — vastasi poikanen, joka ei ollut kukaan muu kuin
Samuel Longhorne Clemens, joka myöhemmin otti itselleen salanimen Mark
Twain.

Niin tarttui kolmentoistavuotias Samuel kynään, ja toisenkin kerran hän sai pureskella kynänsä päätä, ennenkuin sanomalehden numero oli valmis.

* * *

Kerran oli Mark Twainin taloon murtautunut varkaita. He olivat vieneet koko joukon tavaroita mennessään. Suuri humoristi ripusti silloin ovelle seuraavan ilmoituksen niiden varkaiden varalta, jotka vielä aikoivat tunkeutua hänen taloonsa:

— Tästä lähtien on kodissani vain hopeoituja hopea-esineitä. Te löydätte ne ruokasalista, nurkasta kissanpentukorin vierestä. Jos tarvitsette tämän korin, niin nostakaa kissanpoikaset hopealaatikkoon. Ja olkaa hyvä älkääkä melutko. Se voisi tehdä kotolaiseni levottomiksi. Kalossit löydätte eteisestä sateenvarjopitimen alta. Älkää unohtako sulkea ovea jäljestänne!

* * *

Kerran lähetti Mark Twain monimiljonääri Carnegielle seuraavan kirjeen:

»Rakas Carnegie, olen sanomalehdistä lukenut, että te olette hyvin rikas mies. Minä tarvitsisin hyvän virsikirjan. Se maksaa seitsemän markkaa. Jos lähetätte minulle virsikirjan, niin minä siunaan Teitä ja Jumala siunaa Teitä, ja meidän kumpaisenkin on silloin hyvä olla. Vilpittömästi Teidän — Mark Twain.

Jälkikirjoitus: Älkää lähettäkö minulle virsikirjaa. Lähettäkää vain seitsemän markkaa.»

Saiko Mark Twain rahoja vai eikö, sitä ei kerrota.

* * *

Muuan tuttava lainasi Mark Twainilta jokseenkin suuren rahasumman ja lupasi maksaa sen takaisin sovittuna päivänä.

— Ellen silloin maksa velkaani, — sanoi ystävä julmasti pyöritellen silmiään, — voit olla varma siitä, etten enää ole elävien joukossa.

Maksupäivä tuli, mutta Mark Twain ei saanut rahoja eikä minkäänlaista ilmoitusta tuttavaltaan. Silloin hän lähetti paikkakunnan sanomalehtiin seuraavan ilmoituksen:

»Kaikille yhteisille tuttavillemme täytyy minun täten surun murtamana ilmoittaa, että meidän kallis ystävämme Harry Duncan kuoli eilispäivänä. Hän lainasi minulta 500 dollaria neljäksi viikoksi ja lupasi maksaa sen minulle, jos on vain elossa. Mutta kun häntä ei eilen kuulunut luokseni, kuten oli sovittu, täytyy minun siitä tehdä se johtopäätös, että hän on kuollut. Levätköön hänen tomunsa rauhassa.»

Ilmoitus oli niin tehokas, että »kuollut» virkosi henkiin ja maksoi viipymättä Mark Twainille velkansa.

* * *

Mark Twain joutui amerikkalaisten trustien epäsuosioon erään kertomuksen takia, jonka hän oli kirjoittanut sanomalehtiin. Kertomuksen päällekirjoitus oli »Kolme kärpästä» ja sisältö seuraava:

»Eräällä kärpäsäidillä oli kaksi tytärtä, joita hän sanomattomasti rakasti. Kerran lähtivät he kolmisin pienelle huvimatkalle ja saapuivat muutamaan leipuripuotiin.

»Äiti», kysyi toinen tyttäristä, »saanko maistaa noita punaisia makeisia?»

Kärpäsäiti myöntyi tyttärensä pyyntöön ja tämä lensi riemuiten kauniin karamellin päälle, mutta vaipui samassa silmänräpäyksessä kuolleena maahan.

Herkkupala oli myrkyllinen, sillä sen oli valmistanut eräs amerikkalainen karamellitrusti.

Kärpäsäiti rakasti nyt ainoata eloonjäänyttä tytärtään vielä palavammin kuin ennen.

Muutamana päivänä tulivat he erääseen toiseen leipuripuotiin ja nuori kärpänen alkoi himokkaasti syödä pöydällä olevaa leipää. Mutta hän kuoli kohta ensimäisen palan jälkeen. Leipä oli näet myrkyllistä, sillä sen oli valmistanut amerikkalainen leipätrusti.

Nyt valtasi tuon onnettoman kärpäsäidin toivoton tuska. Hän tahtoi päättää päivänsä ja lensi kärpäspaperille tehdäkseen itsemurhan. Mutta kuolema ei tullutkaan.

Kärpäspaperi oli vaaratonta, sillä sen oli valmistanut eräs amerikkalainen paperitrusti.

* * *

Kuten kaikilla kuuluisilla kirjailijoilla oli Mark Twainillakin suuri joukko tuntemattomia vieraita ja ihailijoita. Niitä tuli tavan takaa hänen kotiinsa omin silmin nähdäkseen suurta humoristia. Tuli kerran suurikokoinen mies, lihakauppias, ja vähän aikaa keskusteltuaan hän kysyi isännältä:

— Olkaa hyvä ja sanokaa, oletteko te siis se mies, joka on kirjoittanut kaikki nämä kirjat?

— Olen, minä olen juuri se mies.

— Tietysti uskon teitä, — ehätti lihakauppias lisäämään, — mutta kasvoista päättäen ei sitä voisi mitenkään luulla.

* * *

Eräillä juhlapäivällisillä piti muuan osanottajista puheen Mark Twainille, mainiten hänen nimensä rinnan Homeroksen, Miltonin ja Shakespearen nimien kanssa.

Vastauspuheessaan suuri humoristi kiitti kunniasta, joka oli tullut hänen osakseen, ja lausui lopuksi:

— Voi minua! Homeros ei ole enää elävien joukossa, Milton on jo kuollut ja Shakespeare makaa haudassa. Minäkin alan tuntea itseni pahoinvoivaksi.

* * *

Ruotsin kuningas Kaarle XV oli 1870 kutsunut Beckaskog-nimiseen linnaansa korkea-arvoisia virkamiehiä sekä muita kansalaisia. Kutsuttujen joukossa oli myöskin monilla valtiopäivillä kunnostautunut, tunnettu talonpoika Sven Nilsson. Hänet valitsi nyt eräs ylpeäntyperä ja aatelisarvostaan pöyhkeilevä nuori upseeri pilansa esineeksi, koettaakseen tällä tavoin olla mieliksi leikintekoa rakastavalle kuninkaalle.

— Kuulkaa, — sanoi aatelismies Nilssonille, — onko totta, ette te nuorena olette ollut kiertokoulunopettajana?

— On kyllä, — vastasi Nilsson, — mutta sitä te, herra kreivi, että ainakaan ole ollut?

— En, hyvä Nilsson, en, mutta kuinka tulette sitä kysyneeksi?

— Muuten vain, sillä siinä tapauksessa te varmaan vieläkin olisitte kiertokoulunopettaja, — oli talonpojan tyyni vastaus.

Kreivi punastui osaamatta sanoa mitään.

Kuningas purskahti raikuvaan nauruun ja sanoi nuorelle aatelismiehelle:

— Siitä sait vastauksen, jonka olet rehellisesti ansainnut.

* * *

Kun keisari Wilhelm I 1882 sairasti ankaraa tautia, eivät lääkärit hänen parantumisensa jälkeen tahtoneet myöntyä siihen, että hän — kahdeksankymmenen neljän vuoden ikäinen kun oli — menisi ratsain seuraamaan manöövereitä, sillä pelättiin keisarin rasittuvan liikaa. Hän pysyi kuitenkin päätöksessään olla ratsain läsnä taisteluharjoituksissa. Lopuksi ehdotettiin keisarille, että hän lähtisi vaunuissa.

— Mahdotonta! — vastusti keisari ehdotusta. — Mikään epäsotilaallisuus ei tule kysymykseen!

— Majesteetti, — lausui eräs kenraali, — myös Fredrik suuri on ottanut manöövereihin osaa vaunuissa istuen.

— Niin, — vastasi keisarivanhus, — mutta tämän hän teki vasta loppuiällään. Siihen minä olen vielä liian nuori!

* * *

Yhdysvaltojen miellyttävimpiä presidenttejä oli Mac Kinley, joka 1901 sai surmansa murhamiehen kädestä. Hän osoitti vanhalle, yksinkertaiselle äidilleen suurta kunnioitusta.

Kun hän tuli presidentiksi ja asui Washingtonissa, oli äiti hyvin ylpeä pojastaan, »Washingtonin Williamista», joksi hän häntä nimitti. Heti kun Mac Kinley oli ottanut valkoisen talon haltuunsa, kävi äiti häntä tapaamassa ja presidentti pani hänen kunniakseen toimeen komeat päivälliset, joihin maan mahtavat ja miljoonamiehet ottivat osaa.

Presidentti itse saattoi äitinsä pöytään. Tämä oli ääneti ja katseli miltei kauhulla kaikkea tuota loistoa. Erikoisesti vaivasi häntä se, että paljon kermaa kului hedelmien ja kahvin kera. Hän kääntyi poikansa puoleen ja kysyi:

— Rakas William, sinä kai voit jo pitää omaa lehmää?

Sieltä täältä kuului pidätettyä naurua, mutta presidentti taputti äitiään olalle ja virkkoi:

— Kyllä, rakas äiti, meillä on jo varoja pitää lehmää ja hankkia itsellemme kermaa niin paljon kuin ikinä haluamme.

* * *

Eräänä päivänä tuli suuren keksijän Edisonin luo muuan ystävä, jolle tuo kuuluisa keksijä näytteli ihmeellisiä laitoksiaan. Ystävä oli sillä välin kiinnittänyt huomionsa Edisonin huolimattomaan ulkoasuun ja sanoa tokaisi yhtäkkiä:

— Tämä kaikki, mitä sinä olet keksinyt, on erinomaista, mutta itse sinä näytät olevan aviopuolison tarpeessa!

Edison ei vastannut mitään. Mutta kun he kulkivat työpajoissa ja konehuoneissa, pysähtyi Edison äkkiä erään työpöydän luo, jonka ääressä puuhaili rakastettavan ja vaatimattoman näköinen tyttö.

— Neiti, tahdotteko tulla minun vaimokseni? — kysyi, silloin Edison, koristelematta.

— Tahdon, varsin mielelläni, herra! — vastasi tyttö, joka käsitti asian leikiksi.

Edisonilla ei kuitenkaan ollut koskaan tapana laskea sellaista leikkiä, ja muutaman kuukauden kuluttua vietettiin häät, jotka toivat suuren onnen mukanaan molemmille aviopuolisoille.

* * *

Omassa tehdaskaupungissaan kulkee Edison työmiehen pukuun puettuna ja seuraa mielenkiinnolla töiden kulkua. Hänen kenkänsä ovat savessa, pukunsa pölyn peittämä ja päässä on vanha hattu. Sellaisessa asussa ei häntä juuri voi erottaa tavallisesta työmiehestä. Kerran sattuikin hauska erehdys.

— Hoi, mies! Mitä te siellä laiskottelette? Eikö teillä ole mitään tekemistä? — huusi muuan työnjohtaja rientäen Edisonin jäljessä.

Edison hymyili, nosti lakkiaan ja virkkoi:

— Hyvää päivää! Minä olen Edison.

Kun työnjohtaja säikähdyksissään sopersi jotakin anteeksipyynnön tapaista, sanoi Edison:

— Ei mitään! Mutta eivät työmieheni sentään ole tottuneet näin epäkohteliaaseen puhetapaan.

* * *

Tunnettu etelänaparetkeilijä Ernest Shackleton oli mukana Scottin etelänapamatkalla v. 1901.

Tutkimusmatkailijain onnistui päästä 33 mailin päähän etelänavasta, mutta silloin sekä retkikunnan johtaja Scott että hänen lähin apumiehensa Wilson ja Shackleton sairastuivat keripukkiin. Erikoisesti Shackleton oli vaikeasti sairaana.

Kun hän makasi hengenheittona teltassaan, kuuli hän Scottin ja Wilsonin ulkona keskustelevan hänen terveydentilastaan.

— Luuletko, että hän vielä toipuu? — kysyi Scott.

— Siitä ei ole toiveita, — vastasi Wilson.

Kim miehet astuivat telttaan, kohotti Shackleton suurella vaivalla päätään ja kuiskasi:

— En minä vielä kuole.

Kymmenen vuotta myöhemmin tehdyllä tutkimusretkellä löydettiin Scott ja Wilson paleltuneina tuskin mailin päässä siltä paikalta, jossa mainittu keskustelu tapahtui.

* * *

Venäläinen ylipäällikkö oli luvannut neljännesmiljoonan ruplaa
Hindenburgin päästä. Kun Hindenburg sai tämän kuulla, virkkoi hän:

— Enkä minä anna hänen päästään edes 25 pfennigiä!

* * *

Elias Lönnrotin jalkamatkoista kerrotaan monta hauskaa kaskua.

Erään majatalon isäntä luuli yöllä toisten nukkuessa tupaan tullutta ja penkille nukahtanutta Lönnrotia vaaralliseksi, maankiertäjäksi ja kohteli häntä sen mukaan.

Toisessa majatalossa lähellä Hämeenlinnaa ei hänelle annettu hevosta, hänen tahtoessaan komeasti ajaa köröttää kaupunkiin rattailla, vaikka hän luetteli kaikki yliopistolliset arvonimensä. Isäntä arveli kulkurimiehen laskevan törkeätä pilaa. Kun Lönnrot lähti silloin jalkapatikassa jatkamaan matkaansa, kysyi renkipoika ivallisesti:

— Käydenkös se magisteri lähtee?

* * *

Repolassa pidettiin Lönnrotia kaivojen myrkyttäjänä ja koleeran levittäjänä. Mutta eräässä talossa kestittiin häntä niin hyvin kuin voitiin. Emäntä oli saanut tietoonsa, että vieras oli suuri poppamies ja parantaja ja valitti hänelle sitä, että talon vasikat eivät tahtoneet pysyä hengissä, vaikka olisi mitä tehnyt.

— Eikö hyvä vieras tietäisi tähän jotakin keinoa? kysyi hän Lönnrotilta, joka hyvin miettiväisen näköisenä oli kuunnellut kertomusta.

— Jaa, jaa, — virkkoi Lönnrot, — kyllä siihen ehkä keino keksitään.

Ja hän kirjoitti paperilapulle merkillisiä sanoja ja määräsi, että lappu oli ommeltava vaatepussiin ja sidottava vanhimman vasikan kaulaan. Sitten hän neuvoi, miten vasikoita sen lisäksi oli syötettävä ja miten juotettava.

Emäntä noudatti tarkoin poppamiehen määräyksiä. Ja vasikat rupesivat elämään ehommin kuin ennen. Olipa vaatepussia käytetty toisissakin taloissa, ja kaikkialla se oli tehokkaasti tehnyt tehtävänsä.

Kertoessaan tapahtumasta Lönnrot ilmaisi kirjoittaneensa paperille nurinpäin ruotsiksi: »Jos eivät vasikat rupea elämään, niin kuolkoot!» Nämä sanat yhdessä järkevien vasikanhoitoa koskevien neuvojen kanssa olivat saaneet ihmeitä aikaan.

* * *

Suomeen oli vuonna 1830 hyökännyt aasialainen koleera. Lönnrot, joka silloin oli valmistunut lääketieteen kandidaatiksi, työskenteli sairaalassa, auttoi potilaita lääkärinhoidollaan ja rohkaisi heidän mieltään ehtymättömällä hilpeydellään ja toivorikkaalla mielellään. Kerran kun hän avojaloin ja paitahihasillaan kodikkaasti hääri sairaalassa, sattui ankara kenraalikuvernööri, kreivi Zakrevski, juuri tulemaan tarkastuskäynnille. Kerrotaan, että Lönnrot pelastui pälkähästä paneutumalla pitkäkseen tyhjään sairasvuoteeseen ja vetämällä peitteen leukaansa asti.

Zakrevski saapuu sängyn luo ja virkkaa ihmetteleville seuralaisilleen:

— Katsokaahan, kuinka musta tuokin on; pian kai se siitä kuolee.

Lönnrot, joka oli tummaihoinen, koetti olla hyvin vakavannäköinen, vaikka tapaus huvitti häntä sanomattomasti. Karskin herran mentyä hän ryhtyi jälleen hoitamaan potilaitaan. Mutta vielä hän oikein todenteolla sai maata sängyssä: rutto tarttui häneen, niin että hän pari päivää häilyi elämän ja kuoleman vaiheilla.

* * *

Elias Lönnrot saapui kerran jalkamatkallaan Rantasalmelle. Hän kulki kaikessa rauhassa pappilaan vievää tietä pitkin, kun hänet saavutti tuimannäköinen ajaja, joka oli pitäjän nimismies.

Tämä pysäytti hevosensa ja tiuskasi:

— Kuka olet miehiäsi, et sinä ole tämän pitäjän miehiä?

— Olenpahan tuolta Pohjan puolelta, — vastasi siihen Lönnrot tekeytyen hyvin pelokkaan näköiseksi.

— Näytäpä passiasi! Tokko sinulla passia onkaan, senkin maankiertäjä! — ärjyi nimismies kieseistänsä.

— Ei ole, ei ole! — vastasi Lönnrot, jota virkaintoisen nimismiehen kiivailu alkoi huvittaa.

— Arvasinhan sen! Nouse tuohon kuskipukille istumaan, niin minä vien sinut talteen ja toimitan kruununkyydillä kotipuoleen.

Nimismies istui mukavasti kieseissään, mutta Lönnrot kökötti pukilla pidellen itseään kiinni, miten parhaiten taisi. Niin ajettiin pappilaan, jonne nimismies aikoi poiketa kirkkoherran luo asioille. Sattui niin, että kirkkoherra Ahlholm, Lönnrotin hyvä ystävä, oli pihalla, kun nimismies pysäytti hevosensa portille ja hyppäsi kieseistä. Kirkkoherra näki oudon miehen istuvan pukilla, reppu selässä ja saappaat kainalossa.

Hän tuli lähempää katsomaan miestä, jonka nimismies oli saanut pidätetyksi.

— Kas, kas, — huudahti kirkkoherra hämmästyneenä, — tohtori Lönnrothan se on! Minnekä tohtori nyt on matkalla?

Nimismies katseli ällistyneenä vuoroin Lönnrotia ja vuoroin kirkkoherraa. Eikä hän pannut vastaan, kun kuuluisa runonkerääjä laskeutui epämukavalta paikaltaan. Mutta ei hän myöskään jäänyt pappilaan, vaikka tiesi, että siellä kuuluisan vieraan kunniaksi valmistettiin suuret pidot.

* * *

Elias Lönnrot joutui Tohmajärvellä hauskaan seikkailuun. Hän oli menossa rovasti Peter Walleniusta tapaamaan ja siisti juuri itseään pappilan kujan suussa pitkän ja pölyisen jalkamatkan jälkeen, kun rovastinna sattui ajamaan vaunuilla kotiinsa.

Ajomies komensi tuntematonta kulkuria avaamaan portin ja nöyrästi tohtori teki työtä käskettyä. Ohi ajaessaan rovastinna heitti hänelle palkaksi kuparikolikon.

Lönnrot tuli taloon ja pyrki rovastin puheille, mutta palvelijatar palautti hänet keittiöön odottamaan, kunnes rovasti olisi ehtinyt syödä ja ottaa vielä päivällisunensakin. Keittiössä söi parhaillaan palvelusväki ja rovastinna käski antaa vieraallekin ruokaa. Lönnrot istuutui renkimiesten viereen, hänen eteensä pantiin puurokuppi ja käteen annettiin puulusikka, ja hyvältäpä se lämmin ruoka maistuikin pitkän matkan jälkeen.

Sattui niin, että rovastilla oli rovastinnalle asiaa ja hän tuli keittiön ovelle asiaansa toimittamaan. Silloin hän näki oudon miehen aterioivan palvelusväen kanssa. Miehen kasvot näyttivät tutuilta ja — eikös se ollutkin tohtori Lönnrot! Rovasti tarttui miestä käsipuoleen ja vei sisälle omiin huoneisiinsa sanoen, ettei tohtori Lönnrotia ole ennenkään keittiössä syötetty.

* * *

Lönnrot vietti loppuikänsä Sammatissa ja istui kesäisin päiväkaudet ongella. Kerran tuli kaksi ylioppilasta rantaan.

He pyysivät järvellä istuvaa ukkoa soutamaan ylitse, tietämättä lainkaan, kuka hän oli. Lönnrot teki työtä käskettyä ja kantoi kaupanpäällisiksi vieraitten matkalaukun jonkun matkan päässä rannasta olevaan taloon.

Siellä vasta tuli ilmi, että tuo avulias ukko olikin itse kunnianarvoisa professori Elias Lönnrot.

Toisen kerran kun hän talonpoikaisessa puvussa saapui hienojen herrojen seurassa erääseen Lohjanjärven Aumalla olevaan taloon, kysyi emäntä, kun vieraat kävivät aterialle, annetaanko soutuäijällekin ruokaa.

Kuinka suuresti hämmästyikään emäntä, kun hän näki, että herrat asettivat ukon kunniapaikalle pöydän ääreen ja nimittivät häntä professoriksi.

* * *

Kuuluisa suomalainen tutkimusretkeilijä Yrjö Aukusti Wallin sai Arabian-matkallaan monta kovaa kokea. Kerran oli hän pienessä Basran kaupungissa kuolla nälkään. Itse hän kertoo tuosta tapauksesta seuraavasti:

— Minun täytyi kieltäytyä kaikesta, juoda kahvini ja teeni ilman sokeria, panna aikaisin levolle säästääkseni kynttilöitä, välttää kaikkia tuttavuuksia, joista silloisissa oloissa en välittänytkään, käydä tyhjin käsin hedelmäpuotien ohitse, pitää likaisia vaatteita, kun ei ollut varoja pesettää niitä eikä itse pestä niitä ilman saippuaa kuumassa vedessä, pitää pitkää syyhyvää tukkaa päästäkseni suorittamasta parturinrahaa. Itse minun täytyi valmistaa nuuskani, jota kyynelsilmin istuin hieromassa. Kaikkea sitä kurjuutta ja hätää, jota minun oli Basrassa kestäminen, en voi sanoin kertoa.

Siten kului kaksi pitkää kuukautta. Vihdoin tapasi Wallin erään englantilaisen, joka auttoi hänet Bagdadiin ihmisten ilmoille.

* * *

Matias Aleksanteri Castrén oli sen ylioppilaslähetystön puheenjohtajana, joka v. 1839 kävi yliopiston varakanslerille, kenraalikuvernöörin apulaiselle A. A. Thesleffille ilmoittamassa, että ylioppilaat olivat yksimielisesti päättäneet panna toimeen isänmaallisen muistojuhlan marraskuun 9 p:nä, Porthanin sadantena syntymäpäivänä.

Sen johdosta, että ylioppilaskunta oli aikonut viettää juhlan Porthanin muistoksi —, aloitti Castrén puheensa.

— Mutta minä sanon herroille, että ei käy laatuun, että herrat toimeenpanevat juhlia ja kalaaseja: hänen majesteettinsa ei sitä tahdo! — keskeytti varakansleri kiivaasti Castrénin puheen. — Herrat pitäkööt kalaaseja kirjojensa kanssa. Eivätkä herrat saa täällä pitää julkisia kalaaseja ja pilkata opettajiaan.

Castrén koetti parhaansa mukaan puolustautua ja selitti Porthanin suurta merkitystä koko maalle.

— No, tuntevatko herrat Porthania? Ovatko herrat nähneet häntä? — kysyi silloin varakansleri.

Virkavallan edustajalle koetettiin nyt selittää, että Porthan oli syntynyt sata vuotta sitten ja kuollut jo aikoja. Heidän piti juuri juhlia Porthanin syntymän satavuotismuistoa. Mutta varakansleri vain väitti vastaan:

— Mitä herrat siis hänestä välittävät? Silloin eivät edes herrojen isät ole häntä nähneet, vaan vasta isoisät. Hän eli toisissa olosuhteissa, ja herroilla on paljon läheisempiä ajanjaksoja juhlittavana.

Juhlimisesta ei niin ollen tullut mitään.

* * *

Suomalainen tutkimusmatkailija Matias Aleksanteri Castrén sai retkillään Pohjois-Venäjällä ja Siperiassa kokea paljon vaikeuksia. Kuuluisan latinankielisen syrjäänin kielioppinsa hän kirjoitti kylmässä kellarissa, kun ei muualla ollut tilaa, käyttäen apunaan paikkakunnalla liikkuvia syrjääniläisiä kauppiaita. Välitöikseen hän ahdisteli hiiriä ja rottia.

Kerran kyseli hän eräältä samojedilta kielen taivutuskaavoja.

— Miten samojedit sanovat, »minun vaimoni on kipeä»? — tiedusteli
Castrén venäjäksi.

— Sinun vaimosi on kipeä! — vastasi samojedi äidinkielellään, ja kun
Castrén koetti selittää hänelle, mistä oli kysymys, väitti samojedi:

— Minun vaimoni on yhtä terve kuin minäkin!

* * *

Parhaassa miehuuden iässä, monen tutkimusmatkan vaivat jo kestettyään Matias Aleksanteri Castrén perusti itselleen oman kodin. Puolisokseen hän oli valinnut yhdeksäntoistavuotiaan Sofia Natalia Tengströmin.

Häätilaisuuteen oli Juhana Wilhelm Snellman sepittänyt leikillisen onnittelurunon.

— Ukko Castrén, — sanottiin siinä, — joka kosteudessa ja pakkasessa valvoen ja vaikeuksien keskellä on kirjoittanut 14 kielioppia, on nyt ehtinyt viidenteentoista kielioppiinsa, sen kielen, jota paratiisissa puhutaan, nimittäin rakkauden kielen, jolla voi kirjoittaa väitöskirjaa koko elämänsä ajan ilman sensuuria ja ilman oppituolia.

* * *

Neljäntoista vuoden vanhana Sakari Topelius tuli Helsinkiin valmistuakseen ylioppilastutkintoa varten ja pääsi asumaan J.L. Runebergin luo. Jo ensimäisenä aamuna hänen huomionsa kiintyi ruokasalissa olevaan suureen kirjahyllyyn. Hän otti yhden kirjan käteensä ja alkoi selailla sitä. Se oli Runebergin runoelma »Hirvenhiihtäjät».

Topelius luki kirjaa niin innostuneena, ettei hän nähnyt eikä kuullut, kun Runeberg astui huoneeseen ja kysyi, mitä hän luki.

Topelius punastui korviaan myöten, pani kirjan nopeasti pöydälle ja pyysi anteeksi rohkeuttaan.

Hyväntahtoisesti hymyillen sanoi silloin Runeberg:

— Pidä kirja hyvänäsi, jos se huvittaa sinua!

* * *

Syksyllä 1864 kierteli ja kaarteli Johannes Takanen Viipurin linnan ympärillä, tarkastellen sitä joka taholta. Linnan venäläinen varusväki luuli outoa nuorukaista salaperäiseksi vakoilijaksi ja lähetti sotilaspatrullin ottamaan hänet kiinni.

Takanen sai jonkun aikaa istua värjötellä linnan pimeässä tyrmässä, ennenkuin linnan varusväelle selvisi asia. Sevastopolin kuuluisa puolustaja, kenraali Totleben oli lähettänyt hänet. Ja silloin lensivät ovet auki ja upseerit saattoivat hänet linnan portille asti.

Kenraali Totleben oli Viipurin seurahuoneen isännällä nähnyt ihmeen ihania pieniä puunveistoksia, ja kysynyt heti, kuka ne oli valmistanut. Ja silloin tuotiin Johannes Takanen hänen eteensä. Totleben lupasi nyt antaa hänelle opiskeluun tarvittavat varat, jos hän osaisi veistää puusta Viipurin linnan kuvan.

Kun tuo odottamaton seikkailu oli katkaista Takasen taiteilijauran, antoi kenraali hänelle lupalipun, niin että hän sai tutkia linnaa sekä ulkoa että sisältä ja suorittaa työnsä loppuun asti.

— Hän on suuri nero! — virkkoi Totleben nähdessään sitten leppäpuusta veistetyn linnankuvan.

* * *

Ensimäisen teoksensa esipuheeseen oli Kauppis-Heikki aikonut panna selityksen, jossa hän pyysi anteeksi rohkeuttaan, kun uskalsi julkaista »Tarinoita», joilla hänen mielestään ei ollut mitään kirjallista arvoa.

Kun Juhani Aho tapansa mukaan tarkasti teoksen ennen painattamista, kysyi hän hämmästyneenä Kauppis-Heikiltä:

— Mitä sinä tarkoitat tuolla esipuheella? Minä pyyhkäisen sen joka tapauksessa pois.

— Saattaneehan se jäädä poiskin, — arveli Kauppis-Heikki. — Pidin tosiaankin näitä kertomuksia ala-arvoisina ja olen päättänyt kokonaan lakata niitä kirjoittamasta.

— Miksi lakata? — tiedusteli Aho.

— Kun en kykene enkä joudakaan kirjoittaa mitään arvokasta, niin onhan suoraan tarpeetonta ja lapsellista kirjoittaa tällaista tänä aikana, jolloin ilmestyy joka vuosi useita sellaisia kirjailijoita, joiden esikoisteoksistakin otetaan useita painoksia.

— Anna hirvien hyppiä aitojen ylitse, — nauroi Aho, — niillä on pitkät sääret, tarvitaan täällä lyhyempijalkaisiakin. Ja huomaa vielä yksi asia: ne ovat aikoja sitten lopettaneet juoksunsa ja lepäävät väsyneinä ja kylläisinä jossakin siimeksessä, kun sinä teet vielä taivalta täyttä kyytiä, vaikkakin lyhyemmillä askeleilla.

Kauppis-Heikki totteli nyt kokeneen ystävänsä neuvoa, niinkuin oli totellut silloinkin, kun hän oli ollut renkipoikana samassa pappilassa, jossa Juhani Aho oli ollut »nuorena herrana».

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HISTORIALLISIA KASKUJA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

• You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

• You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

• You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

• You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.