The Project Gutenberg eBook of Uzoni Margit: Regény fiatal leányok számára

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Uzoni Margit: Regény fiatal leányok számára

Author: Elek Benedek

Illustrator: Károly Mühlbeck

Release date: September 4, 2021 [eBook #66219]
Most recently updated: October 18, 2024

Language: Hungarian

Credits: Albert László from page images generously made available by the Hungarian Electronic Library

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK UZONI MARGIT: REGÉNY FIATAL LEÁNYOK SZÁMÁRA ***

Megjegyzés:

A tartalomjegyzék a 191. oldalon található.

UZONI MARGIT

REGÉNY

FIATAL LEÁNYOK SZÁMÁRA

IRTA

BENEDEK ELEK

MÜHLBECK KÁROLY RAJZAIVAL

MÁSODIK KIADÁS

BUDAPEST, 1908

SINGER ÉS WOLFNER KIADÁSA

Andrássy-út 10.

Minden jogot fenntartunk.

BUDAPESTI HIRLAP NYOMDÁJA

ELSŐ FEJEZET.
Margit levele az íróhoz.

Uram! Egy „vén leány“ küldi önnek ezt a könyvet. Növendék leány voltam, mikor az első szót leírtam e könyvbe, vén leány vagyok most, hogy könyvem utolsó oldalára írom: vége. Igen, vége. A könyv betelt s annak, mit életemből regénynek, vagy legalább regénybe illőnek nevezhetek, folytatása nincs. Érzem, hogy, bár nem vagyok még harminc éves, vége az ifjuságnak, örökre vége. Az én ifjuságomnak, melynek egén többször borongott gyászfekete felleg, mint ahányszor verőfény mosolygott, s mely mégis csak ifjuság volt. Ábrándokkal, reményekkel teljes, bohó ifjuság, melyet álmatlan éjszakákon visszasír a szívem… Bolond szív, sírhatsz, az aranyos, szép ifjukor elmult, elenyészett, nem maradt egyéb belőle e könyvnél. Az én leghívebb barátomnál, kivel közöltem örömet, bánatot, félve rejtegetett ábrándokat; aki becsületesen megőrizte szívemnek titkait s akit – – ah, nincs erőm arra, hogy tűzbe dobjam őt! A hosszu téli estéken hányszor ültem órákhosszat a kandalló előtt, kezemben e könyvvel s lelkemben nagy elhatározással: tűzbe dobom, tűzbe, nehogy valaki más kezébe kerüljön; oly valaki kezébe, aki nem érti meg egy leányszív vergődését, semmiségeken való ujjongását s ugyancsak semmiségeken való kétségbeesését, s szánakozva mosolyog rajtam vagy éppen kinevet! Meg-megkisértettek a lobogó lángok: dobd közénk, ne habozz! Ime, láthatja, uram, a kisértésnek ellent állottam. Az ön kezébe teszem le könyvemet. Olvassa el s ha van benne a nyilvánosság elé bocsátásra érdemes, a fiatal leányok lelkét, szívét nemesen termékenyítő, ne engedje nyomtalan elenyészni életemből a hasznosat, a példaadót. Öntse irodalmi formába az én dadogásomat. Nem hiúság, nem szereplési vágy vezérel, hisz a név, melyet levelem alá írok, nem az én nevem, csupán a keresztnév az enyém. Majd talán, az élet alkonyán, a véletlen összehoz önnel s alkalmam lesz egy gyönge, de meleg kézszorítással megköszönnöm, hogy nemcsak végigolvasta az én dadogásomat, de méltónak is találta arra, hogy megtermékenyítse a magyar leányok szívét, amiként cselekedte ezt egykor Szentpáli Katalin tanulságos életének megírásával.

Igaz híve:
Uzoni Margit.

MÁSODIK FEJEZET.
Az író az olvasónak.

Uzoni Margit könyvét végigolvastam, s im, már eleve tanuságot teszek arról, hogy e leány tündöklő erényei közt nem utolsó az ő nemes szerénysége. Valóképpen nem napló az ő könyve, hanem kész regény. Stilusán meglátszik, hogy írás közben egy pillanatig sem gondolt a nyilvánosságra. Pongyola bizony ez a stilus, de kedves ez a pongyolaság! Könnyen megeshetik, hogy veszít a regény kedvességéből, de mégis teljesítem Margit kívánságát: a magam tollával írom meg az ő regényét, de úgy, hogy valóképpen ő az elbeszélő. Átadom a szót Uzoni Margitnak.

HARMADIK FEJEZET.
Margit búcsúzik a gyermekkortól.

… Egy hete már, hogy itt élünk e kis városban s én még mindig azt hiszem, hogy álmodom. Hármacskán vagyunk: anyám, Róza nővérem s én. Mind a hárman gyászruhát viselünk. Gyászoljuk az én drága jó édes apámat. Akinek én alig egy hónapja még a térdén lovagoltam; akinek én a nyakát egy nap százszor is átfontam, halovány arcát pirosra csókoltam. Ő mosolygott, de mosolygása oly szomoru volt, hogy sírva fakadtam.

– Na, ne sírj, kicsikém, ne sírj, – csöndesített s sovány ujjaival simogatta arcomat, fejemet.

– Hát ne légy oly szomoru! Tudom, mi bánt. Azt hiszed, hogy meghalsz. Ó apám, hogy gondolhatsz ilyet!

Észrevettem, hogy erősen vigyázza arcomat. S mintha mondta volna: lám, ez a gyermek is alakoskodik. Tudja, hogy betegségem halálos. Mind alakoskodnak körülöttem. Alakoskodik ő is.

Úgy volt, úgy. Véletlen tanúja voltam annak, amint a doktor mondotta édes anyámnak:

– Tiszteletes asszony, nem áltatom. Egyedül csak a jó Istentől remélhetünk…

Nem hallottam többet. Hirtelen szédület fogott el, forogni kezdett velem a szoba, aztán az ágyban ébredtem fel. S az én drága jó édes apám ott ült az ágyam mellett. Sejtelme sem volt arról, hogy mi vette el eszméletemet.

– Édes kicsi, gyönge lánykám te, – gügyögött nekem, mint egy kis babának. – Lám, lám, mind a testvéred erős, mint a vas; arcuk piros, mint a rózsa, csak te vagy vézna, sápadt, te penészvirág, te. Ugy-e az én kedvemért maradtál ilyen kicsike, ilyen véznácska, hogy legyen, akit becézzek?

Szemem megtelt könnyel, a torkom elszorult. Válaszul elkaptam a kezét, ráborultam s csókoltam hosszan, sokáig.

Nemcsak édes apámnak, de az egész háznak én voltam a becéje. István bátyám, ez a hatalmas, erős ifju pehelyként kapott föl a vállára s nyargalt velem az udvaron, a kertben. Róza nénémen, ki hat évvel idősebb, mint én, valósággal zsarnokoskodtam. Híres volt a pajkosságáról, szelességéről, csípős nyelvéről, a legzajosabb kedvéből hirtelen csapott át a kiállhatatlan rosszkedvűségbe, de engem még ilyenkor is kényeztetett. Mint afféle sokat betegeskedő gyermeknek, csunya szokásaim voltak. A kávét nem ittam meg, ha a cukrot jó magasról nem dobták bele.

– Nem csubbant! – mondtam kényeskedve s addig nem nyúltam a kávéhoz, míg egy szelet cukrot bele nem csubbantottak. Ha senki más nem, Róza engedett a szeszélyemnek. Ágnes, a másik néném, a család dalos madara, esténkint ágyam mellé ült s mélabús dalokkal altatott el. Az édes anyám szelíd, kevés beszédü, szinte hidegnek tetsző asszony, (pedig mily meleg szív, édes Istenem!) néha-néha neheztelő fejcsóválással fogadta kényeztetésemet, holott voltaképen ő is kényeztetett.

Koraérett gyermek voltam, mint általában a betegeskedő gyermekek, nem titkolták, hogy én vagyok a legeszesebb a családban s gyakran mondták: ezt a gyermeket megeszi az ész. Lehet, hogy ez is kényeztetés volt. Vagy vigasztalás: mit Isten megtagadott tőlem testben, egészségben, formaságban, – elmém elevenségében pótolta ki? Egy bizonyos: sok mindent leolvastam szüleim, testvéreim arcáról, mit ők nem tettek fel rólam, bármily okosnak tartottak is. Leolvastam a hallgatólagos megállapodást: kényeztessük szegénykét. Nemcsak azért, mert a legkisebb, de mert beteges, vézna, kinek ha napjai nem is, az évei meg vannak számlálva. Ha egy-egy talpraesett mondásomon nagyot nevettek, láttam, hogy szeretnének elfordulni s kisírni magukat: mért, hogy ez a gyermek nem erős, egészséges!? Mért kell elvesztenünk őt, ki egy-egy szavával felvidámítja az egész házat?

Egy szép májusi napon – sohasem felejtem el e napot – két fiatalember jött ki a városból. Nem most jöttek először. Az egyik Adorján Dénes ügyvédjelölt: a Róza, a másik Damokos Balázs kálvinista pap: az Ágnes jegyese volt. Édes apám, bár alig birt állani a lábán, fölkelt s az asztal körül sétálgatott velem.

– Jertek, jertek, – fogadta leendő vejeit, – hadd támaszkodom rátok, mert erre a leánykára a kezemet sem merem rátenni. Ugy-e, kicsike, összelapulnál? Mi?

A leendő vők karon fogták édes apámat, aztán kivezették a kertbe. A gyümölcsfák virága édes illatot árasztott szét. Túlvilági boldogság fénye ragyogott édes apám arcán. Csak István bátyám nem volt itt: ő a szomszéd vármegye egyik falujában hirdette Istennek igéjét. Mert pap ő is. Az volt a nagyapám is. Annak az apja is. Apáról fiúra öröklődött Istennek szolgálata. S mily boldoggá tette édes apámat a gondolat, hogy két leánya közül egyet pap vesz el feleségül. Igen, két leánya közül. Tudom, bizonyosan tudom, hogy engem nem nézett férjhez menendő leánynak…

Nem, nem, ezt a napot sohasem felejtem el. Édes apám arca, az az arc, melyet e napon, e röpke órában láttam, lelkembe vésődött kitörülhetetlenül. Ime, – ezt olvastam arcán – most már meghalhatok. Két leányom sorsát két derék ifju kezébe tettem le. A fiam pap… Aztán hirtelen reám tekintett. S mintha arra a túlvilági fényre felleg borult volna! Egész testében megrázkódott. Ha erősen nem fogják, összeesik. Alig hallhatóan rebegte:

– Fázom. Vezessetek be.

Ó édes, drága jó apám, hát mégsem halsz meg nyugodtan! Ó lelkem, édes jó apám, hát mégsem feküdtél nyugodt szivvel a te koporsódba!

… Akkor éjjel meghalt az édes apám.

S ott, az édes apám ravatala mellett elbúcsúztam a gyermekkortól. Éreztem, hogy többé már nem vagyok gyermek. Vége a bohó, a gondtalan gyermekkornak, vége. Hogy azon a szép, májusi napon fogtam el az utolsó pillangót…

A temetés után mindössze két hetet laktunk a parókhián. A derék, becsületes székely atyafiak nagyon szerették az ő „aranyszáju“ papjokat, könnyes szemmel kisérték utolsó útjára s mikor észrevették úti készülődésünket, szinte erőszakkal akartak itt tartani. Kérve-kérték édes anyámat:

– Bár addig maradjon itt nagytiszteletü asszony, míg új papot hozunk. Itt megmaradhatnak békében.

De édes anyámnak nem volt maradása. Bármerre nézett, minden csekélység a felejthetetlenre emlékezteté. Ő, ki eddig meleg szívének érzelmeit szinte hideg álarc alá tudá rejteni, most folyton könnyezett. István bátyánk, ki ekkor még nem volt házas ember, könyörögve hívott az ő falujába, az ő parókhiájára.

– Nem! nem! Nem nyomorítunk meg pályád kezdetén!

– Hát legalább Margitot adjátok nekem!

Az én drága jó édes anyám önkéntelen megragadott, mintha el akart volna rabolni.

– Nem, nem, őt nem adom. Talán Ágnes… Hadd vezesse házadat, míg férjhez megy.

Ágnes elment Istvánnal, én meg ott maradtam édes anyámmal. Megszakadt volna a szívem, ha most el kell tőle válnom.

Kicsi volt az eklézsia, melynek édes apám papja volt. De a kicsi jövedelemből is tudott némi vagyonkát gyüjteni az én jó apám s anyám. Sok fejős állatot tartottak s nénéim anyámmal együtt már hajnalban talpon voltak, ők maguk is részt vettek a fejésben, mérték a tejet a kannákba s kora reggel küldötték a városba, abba, a hol most lakunk. Egy kicsi birtok maradt a nagyapánkról is. Nem kellett félnünk a nyomortól, főként, ha tovább – dolgozunk. De ki? Róza és Ágnes – férjhez megy. Akkor ketten maradunk: anyám s én. Mibe kezdjünk? Ugyan mibe?

– Most még ne beszéljünk a jövendőről. Menjünk be a városba. Fogadjunk szállást. Velünk lesz az Isten.

Tehát – – Isten veled, szép gyermekkor, Isten veled, édes kicsi falum! Nem hallom többé harangodnak templomba hívó hangját. Nem látlak többé, hófehér falu, mosolygó képü házikók! Nem űzöm többé tarka pillangóidat, virágos mező! Nem szedem többé gyöngyvirágaidat, te szép kerek erdő! Nem kérdik többé ezek a jó falusi asszonyok: hogy van, édes kisasszonykám, nem beteg-e? Ó, de halavány az arca! Ó, de gyönge a testecskéje! Nem ébreszt fel többé az édes hajnali álomból fecske csicsergése. A kedves falusi idilleknek vége, vége!

… Ah, itt vagyunk a városban. Itt jártam végig a leányiskolát, minden utcáját, házát ismerem s mégis oly idegen. Ez a lakás… A földszintes ház ablakai szűk utcára s keskeny udvarra néznek. A felső szomszédunk egy mindig részeg fazekas mester, az alsó szomszédunk csizmadiamester, ki egész nap lábszíjazza az inasait. Áthallik keserves sírásuk. Hol a kert virágos gyümölcsfáival, illatos orgonabokraival, virágágyaival? Örüljünk, hogy egymagunk lakhatunk ebben a kis háromszobás házban. Még nagy is nekünk. Még olcsónak is mondja anyám. Most még az. De ki tudja, mit hoz a jövő?

Érzem, hogy nem sokáig maradhatok itt. Érzem, hogy vagy meg kell halnom vagy magamnak kell megszereznem azt a keveset is, mit megeszem. Mert szörnyü keveset eszem. Oly keveset, hogy láttára az anyám sírva fakad. És Róza is, ez a talpig szív leány. Aki magára erőszakolja a jókedvet, bohóságot, csakhogy minket egy pillanatra felvidámítson. Aki, hogy beköltöztünk a városba, az első reggelen, szeretettel nézett rám, miközben magasra emelte a cukorszeletet: – belecsubbantsam a kávéba?

– Ne, ne, – tiltakoztam én, – ennek vége! Többé ne becézz…

NEGYEDIK FEJEZET.
Gyászra gyász következik.

Adorján Dénesnek és Rózának szentelem e lapokat. Ez a csöndes, kevés beszédü ifju, valóságos ellentéte Rózának, ennek a „rossz nyelvü“, szókimondó, mindent meglátó leánynak. Hét ördög lakik Rózában s a hét ördög mellett egy nagy szív. Az emberek viselkedésében a legapróbb félszegség sem kerüli el éles szemét, ki is gúnyolja szemtől-szembe, de annyi kedvességgel, hogy soha még senki sem tudott rá megharagudni. Gyermekészszel csodáltam, hogy ez a két ellentétes természet meg tudta egymást szeretni. Ma már nem csodálom. Dénes alig egypár évvel volt idősebb Rózánál s gyermekkori barátságból fejlődött ki szerelmök. Kálvinista pap volt Dénes apja is, épp a szomszéd faluban s az Adorján és Uzoni gyerekek gyakran összejöttek. Évek során együtt játszottunk a vasárnap délutánokon, hol nálok, hol nálunk, de csak később, mikor Dénes már nagy diák volt s Róza serdülő leány, vettük észre, hogy kölcsönös érzelmök több a barátságnál. Házunknál sok fiatalember fordult meg. Szívesen jöttek a városból az egyszerü papi házba, hol – úgy látszik – igaz melegséget s mesterkéletlen jókedvet találtak. Na – és pompás tejfölös csirke-paprikást. Mind élvezték Róza kedves pajkosságát, de senki sem udvarolt neki komolyan: tudták, hogy Róza szíve már rég el van jegyezve Adorján Dénesnek. Úgy tetszett nekem, hogy az egész világ szeretettel nézi e valóban ideális frigy szövődését. Mintha az egész világ egy érzelemmel vallotta volna: ezek igazán illenek egymáshoz. Éppen azért, mert az egyik nagyon eleven, a másik nagyon csöndes.

Már valóságos jegyesek voltak, mikor Damokos Balázs a házunknál először megjelent. Akkor már – mint később kiderült – szerette Ágnest. Egy fillér-estélyen lobbant a szíve szerelemre, hol Ágnes népdalokat énekelt. Nem volt iskolázott a hangja, de üde, lágyan csengő, szívhez szóló. Ez a hang ejtette rabul Damokos Balázs szívét. Ez hozta el őt a mi házunkhoz. Róza már az első negyedórában tisztában volt a tiszteletes úrral. Dénessel együtt jöttek. Mintha csak testvérek lettek volna. Magas, karcsú alak mind a kettő. Az arcukban is volt némi hasonlatosság s a természetökben is. Épp oly csöndes, kevés beszédü Balázs is, mint Dénes. Szelid lelkü, igazi pap, de mintha férfiasabb lett volna mégis, mint Dénes. A szót Róza vitte egész délután, a vacsoránál is. Mintha már meg is kérte volna az Ágnes kezét s mintha ő lett volna a ház feje, aprójára kikérdezte a tiszteletes urat.

– Szép-e a kertje?

– Elég szép. Persze egy kissé gyomos.

– Na, Ágnes, ott majd gyomlálhatsz…

– Róza! – szólt rá feddően, haraggal, az édes anyám.

Szegény apám nevetett. Ágnes arca lángba borult s kiszaladt. Közben a paprikás-csirkéből a jobb falatokat – tiszta szórakozottságból – mind Róza szedte ki. A tiszteletes úrnak bizony csak a csirkék szárnya meg a háta maradt. Anyám majd elsülyedt szégyelletében, de nem szólhatott. Hanem mikor a vendégek elmentek, alaposan megmosták Róza fejét. Hogy mennyire használt a nagy mosás, kitünt a következő vasárnap. Most már Róza le sem ült az asztalhoz. Ő volt a „fennjáró“. Ő hordta körül a tálat. És mondá Damokos Balázsnak, elébe tartván a tálat:

– Kedves tiszteletes úr, a multkor nagyon megszidtak maga miatt. Az Isten áldja meg, válassza a combját meg a mellét.

S ő maga adta Balázs tányérjára a legjobb falatot.

Jaj, szegény anyám és mink valamennyien! De végre is egy pillanatnyi kínos hallgatás után – nevetésbe törtünk ki mind. Balázs nevetett a legjobb ízűen.

Róza a vendégek távozta után ugyan megint részesült a fejmosásban, de hát őt már megjavítani nem lehetett. Ami a szívén, az a nyelvén. S nagy szeleburdiságában sohasem gondolta meg, hogy vannak családi dolgok, miket idegeneknek nem szükséges tudniok. De viszont most is jóra vezetett a szókimondása. Damokos Balázs nekibátorodott. Úgy látszik, szívesen látják, ha Rózát alaposan megmosták, amiért elszedte a jobb falatokat. S csakugyan jól érezte: egy hónap mulva már Ágnes és Balázs boldog jegyesek valának.

Még csak most volt elemében Róza. Kedves páthosszal mondotta:

– Ó, édes jó anyám, de boldog lehetsz te! Egyszerre két leányodtól szabadulsz meg!

És nem szünt meg az évődése.

– Végre a familiánkba beleházasodik egy ügyvéd. Ügyetlen, az igaz, de mindegy. Elég volt már a papokból. Az egész nemzetségünk csupa tiszteletes úr. Végre lesz köztünk egy tekintetes úr is. S ezt nekem köszönhetitek, nekem!

– Hogy a kakas rúgjon meg, te nagy száju, – mondotta apám, ki sohasem tudott szigoru lenni a lányai iránt s az efajta csacsogásokon úgy a szívéből kacagott, hogy a könnyei is kicsordultak.

Ime, erre a derűs képre borult a gyászfekete fátyol: apám halála.

S jaj, mi következik még ezután!

Még fél esztendeje sincs, hogy drága jó apámat eltemettük, tetszett az Úrnak, hogy újra gyászba borítson: Adorján Dénes ott fekszik egy hóborította sírhalom alatt!

Te jó Isten, kinek szolgálatában öregedett meg annyi ősöm, mivel érdemeltük meg e szörnyü csapást!? Nem lázadott föl szívünk, mikor magadhoz szólítottad a Te szolgádat, a mi jó édes apánkat. Bár a természet rendje szerint még sokáig élhetett volna, öreg ember volt, kínos betegség gyötörte s meghalván, maradt legalább egy csöpp enyhülése szívünknek: nem szenved többet! De Dénes ifju volt, erős, szíve tele volt egy szép élet reménységével, ott állott a földi menyország küszöbén, miért nem engedéd, hogy átlépje azt!?

Nem, nem! Csendesülj, szívem, ne háborogj! Imádkozzunk a meghalt ifju lelki üdvösségeért s az én drága Rózám életéért. Dénes a föld alatt, Róza élet és halál közt! Itt ülünk ágya mellett, virrasztva fölötte a hosszu téli éjszakákon: anyám, Ágnes és én.

Ágnes már asszony. Nagy csendben volt az esküvője. De itt van velünk: Róza ágya mellett tölti házasságának első heteit.

Nem akarom hinni, hogy Dénes meghalt. Nem akarom hinni, hogy Rózát elveszítsük. Miért, hogy Róza haljon meg s miért nem én!? Én, kinek a szellőfúvás is megárt, a folyton betegeskedő teremtés!?

Nem tudom rendezni gondolataim zűr-zavarát. Hogy is történhetett Adorján Dénes halála? Bálban volt. Reggelig táncolt. Másnap már erősen köhögött. Aztán vért hányt. De ennek már egy éve. Jött a nyár s elmúlt a köhögés. Aztán jött az ősz, a hideg, nyirkos ősz s Dénest újra előfogták a köhögési rohamok. És sorvadni kezdett megdöbbentő, szivetszaggató gyorsasággal. És egyszerre csak ágyba szögezte a halálos betegség. És éjjel, késő éjjel, bezörgettek ablakunkon.

– Mi történt?

– Oh, Istenem, Dénes… igen, Dénes… meghalt…

Róza eszméletét veszítve hanyatlott vissza ágyába. Alig volt eszméletnél, míg Dénes a ravatalon feküdt. A harangok zúgására ébredt föl egyszer, hogy újra elaléljon. S mi csak egy göröngyöt sem dobhattunk Dénes koporsajára. Balázs mondott imát a sírja felett…

Imádkozom én is.

– Uram, könyörülj meg rajtunk! Tartsd meg nekünk Rózát!

Róza hallja könyörgésemet s fájdalmasan mosolyog. Alig hallhatóan rebegi:

– Ne az életemért, a halálomért imádkozz… ha szeretsz!

ÖTÖDIK FEJEZET.
Uj életre készül Róza is, Margit is.

Isten meghallgatta szüntelen való könyörgésünket: Róza meggyógyult. A halálmadár, mely egész télen ott huhogott kicsi fészkünk fölött, a tavasz nyiltával – elröpült. S hogy megjöttek a verőfényes, langymeleg tavaszi napok, egy-két órát kiülhettünk a szűk udvarra, melegedni a nap bizsergető sugaraiban. Aztán mint a repülést próbálgató madárfiókák, tovább-tovább röppentünk, azaz hogy mendegéltünk. Egy bájos, illatos májusi napon már ki is jutottunk a rétre, a Küküllő mellé. Ott sétálgattunk föl s alá a folyó partján, meg-megálltunk s a csendes folyóvíz tükrébe mélázva merült tekintetünk. Vajjon mit gondoltunk e pillanatban? Azt hiszem, egyet, de hogy mit, azt egyikünk sem merte volna elmondani a másiknak. A halál gondolata járt Róza lelkében. Az enyémben is. De önkéntelenül megragadtuk egymás kezét, mint akik bűnös gondolaton érik magukat. Hallani véltem a mennyei szózatot: Örüljetek az életnek, mely sok bánat közt sok örömet is tartogat azok számára, kiket a nehéz csapások sem rendítenek meg Istenben való hitökben. Az isteni gondviselés rendelései beláthatatlanok s a gyarló ember néha akkor lázad fel ellene, mikor valóképpen a legnagyobb jóban részelteté.

Hosszu hallgatás után Róza megszólalt:

– Tudod-e, kicsike, mi terv fő a fejemben?

– Tudom.

Róza meglepődve nézett reám.

– Tudod?

– Igen, tudom. Meghalt a jegyesed s azt hiszed, többé nem akad ifju, aki elfeledtesse az ő emlékét.

– Tovább, tovább.

– Nem mégy férjhez soha. De ha nem mégy, valamely foglalkozás után kell látnod. Ez fő a te fejedben.

Róza elmosolyodott. Az első mosoly, mit láttam ősz óta.

– Kicsike, neked ördögöd van. Beláttál a lelkembe. Úgy van, valami foglalkozás után kell látnom. Lám, de jó volt, hogy megtanultam a szabást s varrást. Emlékszel, hogy Ágnes is, meg én is, kezdetben mennyit zúgolódtunk magunk közt, mikor édes anyánk Johanka nénihez adott tanulásba! Irígyeltük a volt iskolatársainkat, kik, amíg mi a gép fölött görnyedeztünk, a sétatéren csevegtek, nevetgéltek… Egyik-másik le is nézett talán… Mit kezdenénk most e tudományom nélkül?

– Igen, nekünk dolgoznunk kell, – mondtam én.

– Nekünk? Hát te mit akarsz dolgozni, kicsike? Nem neked való a szabóskodás.

– Tudom, én tanulni akarok. Elhatároztam, hogy tanítónő leszek.

– Ugyan, kicsike! Hát azt hiszed, hogy anyánk elereszt téged maga mellől?

– El kell hogy ereszszen. Jól tudom én, hogy mi szegények vagyunk. Annak a kis birtoknak a jövedelméből meg nem élhetünk. Apránként elfogy s akkor aztán a testvéreim tartsanak el? Soha!

– Eh! Te gyönge vagy a tanulásra. Te itt maradsz velünk. Eltartalak téged a két kezemmel. Téged is, anyámat is.

Mondtam én:

– Hiába ne vesztegessük a szót, Róza. Anyámnak elég az ő kis jövedelme. Még nekünk is tud juttatni valamit. Amit te dolgozol, magadnak dolgozod. De én is meg akarom keresni a magam kenyerét. Ha aztán megszerzed te is, megszerzem én is: legyen minden darab kenyerünk közös, nem bánom. Ugy-e, te sem? Meglásd, mily édes lesz majd minden falat. Mi szereztük! És nem kérdezzük: melyik mennyit szerzett. Dolgozunk és – szeretjük egymást. Mi kell még?

Ó, Uram, áldassék a te neved, most már látom, most már hiszem, hogy Róza meggyógyult. Megcsillant újra az ő kedvesen csúfolódó természete. Most először annyi idő multán! Igen, Róza ezt mondta az én bölcselkedésemre, kenetes hangon, mint ahogy Johanka néni szokott beszélni, ki maga is özvegy papné volt:

– Kicsike! Eddig is tudtam, hogy bölcs vagy, de ennyire mégsem. Ily bölcs leányzó vaj’ léphet-e más, mint a nevelés és oktatás tövises útjára? Igen, te nagy dolgokra vagy elhivatva…

Itt megakadt Róza.

– Beszélj, beszélj! – biztattam kimondhatatlan örömmel, hogy feltámadni láttam újra a régi Rózát.

– Hát beszélek, kicsike, – s becéztetve veregette az arcomat, mint valami kis babának. – Ugy-e, valami ősz öreg ember jelent meg álmodban s az szózatolt: leányom, ne törődj testednek gyöngeségével, a fő, hogy erős a lelked s nagy te benned a tudomány. Eredj, tanulj és tanítsd hazádnak jövendő nemzedékét. S ha netalán veszedelembe jutnál, itt ez a síp, neked adom s fújj bele. Én ott leszek melletted!

Össze-vissza öleltem, csókoltam Rózát. Talán sohasem volt oly kedves, aranyos, mint e pillanatban. A gúnyolódásból kiszivárgott jó szivének melegsége! Éreztem, hogy bár ellene beszél most az én tervemnek, valójában helyesli azt. Most aztán elárultam neki, amit eddig titkoltam anyám előtt is, előtte is: hogy én már beszéltem is az én tervemről Mózsi bácsival.

Ki ez a Mózsi bácsi? Vajjon ki sejt e név alatt – tanfelügyelőt? Mózsi bácsi régi jó barátja volt apámnak s az egész családnak. Némi rokonság is volt köztünk. Afféle régi szabásu úriember, meleg kedélyü, barátainak bánatában, örömében résztvevő, érettök minden áldozatra kész; inkább kálvinista papot mutat a megjelenése, mint tanfelügyelőt s jóformán az egész városnak Mózsi bácsija ő.

Mózsi bácsi nagyon helyeselte a tervemet, sőt magára vállalta azt is, hogy édes anyámat is megnyeri annak. Többet is igért: ő maga visz el a tanítónőképzőbe s „kijárja“, hogy ingyenesnek vegyenek föl. A saját leányát is viszi, de… Majd megírom később, mit jelentenek e gondolatjelek. Hanem arra nem gondoltam, hogy sétánkból haza térve, nálunk találjam Mózsi bácsit. Szinte észrevétlen léptünk be, épp abban a pillanatban, mikor Mózsi bácsi élénken, mondhatnám, lelkesülten fejtegette, hogy ma már más világ van, mint az ő ifjuságukban; szükséges, hogy a leány is szerezzen valami kenyéradó diplomát. Ha nem lesz rá szükség, annál jobb; de ha szüksége lesz, megbecsülhetetlen kincs az a diploma.

– Igaz, igaz, – hagyta helyben édes anyám.

– Na, hugom, viszlek! – e szavakkal fogadott Mózsi bácsi s csak úgy ragyogott az arca az örömtől, hogy meggyőzhette édes anyámat.

Anyám nem fojthatta el könyeit s gyöngéd szemrehányással mondta nekem, miközben a szokottnál melegebben ölelt meg:

– Te rossz leányka, te. Hát összeesküdsz az édes anyád ellen?

– Édes jó anyám! Bocsáss meg! Azt akarom, hogy ne legyek terhedre sokáig…

– Úgy, úgy, igaza van a leánykának. Bárcsak minden leány így gondolkoznék, – áradozott Mózsi bácsi. – Még e héten elküldjük a folyamodványt. A felvételi vizsgára magam viszem el. Ellát is elviszem, az én leányomat. Téged is elvinnélek, – fordult Rózához – de…

Mondta Róza szomoru mosolygással:

– Én már egy kicsit kivénültem a tanulásból, Mózsi bácsi. Aztán csak nem hagyjuk egészen magára az anyánkat. Mi már együtt maradunk, amíg élünk, úgy-e, édes anyám?

Erre már nem volt szava sem anyánknak, sem Mózsi bácsinak. Összenéztek s láttam, hogy Mózsi bácsi szemében is könny csillant meg.

Később valamit dünnyögött Mózsi bácsi: no, no… igen, igen… Hiszen majd meglátjuk…

Vette a kalapját és búcsúzott.

S hogy eltávozott Mózsi bácsi, sokáig szótlanul ültünk a kis szobában. Aztán egyszerre mind a hárman kezünkbe temettük arcunkat s csöndes zokogásban tört ki mind az a sok bánat, keserűség, mit egymás elől eddig félve rejtegettünk.

Ekkor éreztem először, hogy a legnagyobb jótétemény, melyben Isten részelteté a bánatba merült szíveket: a könny. A sírás. Úgy megkönnyebbült a szívünk, hogy csöndben, senkitől nem látva, nem hallva, kisírhattuk magunkat.

Korán pihenni tértünk. Anyám, mielőtt maga pihenni tért, ágyamhoz jött s végtelen szeretettel simogatta meg arcomat.

– Tehát tanítónő leszel… Itt hagyod Lila mamát… jó, jó. Aludj. Álmodj szépet… Jó éjszakát.

HATODIK FEJEZET.
Az első lépés.

Nagy emeletes ház a lakásom. Közvetlen alatta szalad el a nagyon szűk mederbe szorított Szamos. Egyedül állok a becsukott ablak mögött; szívemet sajogtatja még a válás fájdalma, arcomat égeti még édes anyám, testvéreim csókja, könnye. E pillanatban azt sem tudom, merre szalad ez a folyó. Keletre, az én hazám felé, vagy más irányba? Mintha mindent elfeledtem volna, amit eddig tanultam. Önkéntelen suttogtam: merre szaladsz, Szamos vize? Állj meg, állj meg egy pillanatra, hadd üzenek édes anyámnak, aki most könnyeit hullatja érettem; Rózának, ki varrógépje fölé hajolva űzi bús emlékeit, de hiába űzi: lelke ott imbolyog a temetőkertben; Ágnesnek, ki ezen a verőfényes őszi napon a papi kertben talán épp szedi a piros páris almát s bizonynyal felsóhajt: Istenem, ha most egy kosár almát Kolozsvárra röpithetnék! És Istvánnak, kitől el sem búcsúzhatám.

Itt ebben a rengeteg nagy házban engem még egyetlen leány sem szeret. Egyedül Janka néni, ez az áldott jó lélek, mutat irántam gyöngéd szeretetet. Valóképen az ő meleg szívének köszönhetem, hogy itt vagyok. Mert könnyü kimondani gyermekészszel, gyermeki felbuzdulással: tanítónő leszek! – de lám mindjárt az első lépésnél összeomlik az én tündérváram, ha Janka néni jóságos szíve meg nem esik rajtam.

Forró meleg juliusi nap volt, midőn Mózsi bácsi Kolozsvárra vitt. Egész úton bátorított: ne féljek a felvételi vizsgától. Ő nem félt engem…

– Csak egy kicsit nagyobb, egy kicsit erősebb volnál, – szaladt ki ajkán a rejtegetett aggodalom. – Ez az ugrifüles, – fordult Ellához, a leányához, – na, ennek, tudom, nem mondja a doktor: untauglich! Csak aztán a tanárok ne mondják!

Mondtam én:

– Én nem féltem Ellát. Magamat sem. A doktortól…

Mózsi bácsi közbe vágott:

– Attól se félj, hugom. Végre is, gyönge vagy, de nem beteg. Igaz-e?

– Gyönge sem vagyok, Mózsi bácsi. Oly erősnek érzem magamat!

– Nos, hogy még erősebb légy holnap, feküdj le. Te is Ella. Aludjatok.

Ő maga egy sarokban meghúzódott s minket lefektetett. Ella csakhamar el is aludt. Az én szememre nem jött álom. Szánalmas színben léptem át reggel az intézet küszöbét. Az udvarokon, a folyosókon csak úgy hullámzott a sok serdülő leányka. Ott álldogáltak a szülők, bácsik, a nénik, valamennyi szorongó arccal. Negyven leányra van hely s több jelentkezett száznál. Ez mind tanítónő akar lenni. Kevés a jókedvéből, a legtöbb kényszerűségből. Ellenségekként méregetik egymást a szülők, bár sohasem látták egymást. Irígykedve néznek azokra a leánykákra, kik előbbkelő pártfogók kiséretében jöttek ide. A szegény még szegényebbnek vallja magát s akinek nyolc gyermeke van, szeretné, ha tizenkettőről mutathatna fel bizonyítványt. Mind abban bizakodik, hogy az ő nyomorúságán megesik az igazgatónő szíve, aztán a miniszteré s az ő leánya mégis csak bekerül az intézetbe, ha a többié nem is.

Amint elhaladtunk a földszinti folyosón, az ott álldogáló csoportok előtt, hallottam a megjegyzéseket.

– Tudják, ki ez az úr? Tanfelügyelő.

– Hát azt a leánykát minek hozza ide? Vinné a kórházba s ne ide.

Belekapaszkodtam Mózsi bácsi karjába. Szédült a fejem. Nem mertem körülnézni, csak sejtettem inkább, hogy csupa piros pozsgás képü leányok álldogálnak itt, kiknek arcát még pirosabbra festette az izgalom. Máig sem tudom, hogy kerültem Janka néni elé. Ösztönszerüen csókoltam kezet s aztán, érezve, hogy egy puha kéz megsimogatja arcomat, lassan fölemeltem tekintetemet. Végtelen jóság mosolygott reám egy kedves szempárból; éreztem, hogy gyönge pirosság gyúl ki sápadt arcomon, jótékony melegség áradt szét minden tagomban.

– És magácska tanítónő akar lenni? – csendült meg lágy, meleg hangja.

– Az akarok lenni.

– Igen, az akar lenni, – vette át a szót Mózsi bácsi. – Nem bánom, ha az én leányomat nem is veszik föl, csak ezt a kis leányt vegyék föl, nagyságos asszonyom.

Janka néni meglepődötten nézett Mózsi bácsira, arca vidám mosolyra derült a szokatlan szavak hallatára.

– Mondhatom, az első apa, kitől ilyesmit hallok. Legyen nyugodt, tanfelügyelő úr, ha jól kiállják a felvételi vizsgát, rajta leszek, hogy mind a kettő bejusson az intézetbe. Nos, félnek a vizsgától? – fordult hozzánk.

– Egy kicsit, – rebegtük mind a ketten.

E pillanatban nyilt az ajtó s magas, barna, szemüveges úr lépett be.

– Isten hozta, doktor úr, – üdvözölte Janka néni a belépő urat s az én arcomról egyszerre eltünt az a gyenge pirosság, mintha egy hideg kéz letörülte volna.

– Nemde, kezdhetjük a vizsgálatot, nagyságos asszonyom? – kérdezte a doktor.

– Ime, itt az első „prepa-jelölt“, – mutatott rám mosolyogva Janka néni, de ugyanabban a pillanatban láthatóan megijedt. Hozzám lépett, gyöngéden megfogta a kezemet. Reszkettem, mint a nyárfalevél. – Na, na, ne féljen, kicsikém, nem eszi meg a doktor bácsi. Jó ember ő. Ugy-e, doktor úr, ön jó ember? – fordult a doktor felé s olyan pillantással nézett a doktorra, melyben benne volt e kérés: ne szomorítsa meg ezt a szegény gyereket!

Félve emeltem szememet a doktorra, de látva, hogy arca nem oly rideg, minőnek első tekintetre véltem, összeszedtem magamat s bátran néztem a szemébe. S mintha újra kigyult volna arcomon az a gyönge pirosság. A doktor megsimogatta arcomat, s jókedvűen mondta: na, mosolyogjon.

Nem tudtam elképzelni, hogy mért kivánja ezt, s önkéntelen elnevettem magamat.

– No lám, csak ezt akartam. A fogai épek, egészségesek. Mondhatnám: szépek. Most már csak az a kérdés, hogy van-e jó étvágya?

Az orrom hegyére tette a mutató ujját s komolyságot erőltetve mondta: őszinte feleletet várok.

– Mostanában gyönge volt az étvágyam…

Mózsi bácsi közbe vágott:

– Nem csoda, kérem, igazán nem csoda. Sok bánat érte szegényt mostanában.

E szavakra arcomat ellepte a könny, s csöndes zokogással borultam Mózsi bácsi széles mellére.

– Na, csendesüljön, kedvesem, – csitított Janka néni. A jó doktor is úgy szívéből vígasztalt. – Majd megjő itt az étvágya. A sok leány közt elfeledi a bánatot. Nemde, nagyságos asszony?

– Hát fölvesznek? Csakugyan beválok? – kérdeztem mohón s nagy buzgalommal törültem a könnyeimet.

– Ha a másik vizsgálat is sikerül, – mondotta Janka néni, – én melegen ajánlom a kegyelmes úrnak.

– Arról a másik vizsgálatról kezeskedem, – áradozott lelkesülten Mózsi bácsi s úgy feldicsért, hogy a szégyentől forró melegség perzselte arcomat.

– No lám, – nevetett a doktor, – nem is halovány ez a kis leány! Tauglich!

Ellával hamar végeztek. Csupa élet, erő, üdeség volt ő. Istenem, mily boldogan léptünk ki a folyosóra, pedig még hátra volt az írásbeli, a szóbeli vizsgálat és hátra volt a miniszter. De mégis bátrabban néztem körül a folyosón s most csakugyan láttam, hogy valóságosan ellenséges szemekkel néznek reánk. Hallottam az irigy megjegyzéseket: ezeket már fel is vették. – Hja, kinek Krisztus a barátja, könnyen üdvözül. – No, lám, ez a penészvirág. Csak nem akar tanítónő lenni!?

Ezt már egy leány mondotta. Visszanéztem reá. Magas, szélesvállu, csaknem teljesen kifejlett leány volt. Arca csak úgy duzzadott az egészségtől, de a szeme nem sokat igért. Odasúgtam Ellának: te, jegyezd meg ezt a leányt. Fogadjunk, hogy szörnyü buta.

– Miről gondolod? – kérdezte Ella.

– A szeméről. Nézd csak – buta és irigy.

Kimentünk az udvarra. Mózsi bácsi sok ismerőssel találkozott. Volt köztük végzett földesúr, kishivatalnok, pap, tanító (különösen tanító sok), aztán özvegy asszonyok, többnyire ezek is tanítók özvegyei, s ezek mind közrefogták Mózsi bácsit s mint valami Istent kérték, hogy támogassa őket.

Megható megalázkodással mondta egy özvegy tanítóné:

– Vegyen engem is kegyes pártfogásába, nagyságos uram. A nagyságod leányát, tudom, felveszik, de talán felvehetnék az enyémet is. Hat gyermeket nevelek kétszáz forint nyugdijacskámból. Ez a leányka a legnagyobb gyermekem. Benne van minden reménységünk. Ha ő majd tanítónő lesz, nem rongyoskodunk, nem éhezünk. De ha ingyen vennék fel, nagyságos uram, teljes ingyen… Máskülönben akár ne is vegyék fel.

A szívem elszorult. Hisz ez jobban rászorult a pártfogásra, mint én. Mi csak megélnénk valahogy otthon, tisztes szegénységben. S hány lehet itt még, a ki nálamnál sokkal szegényebb. Úgy szerettem volna szólni Mózsi bácsinak: óh, édes Mózsi bácsi, ne törődjék velem, pártolja a nálamnál szegényebbeket. De nem juthattam szóhoz. Mózsi bácsi elővette a kis könyvét, egymásután jegyezte föl a neveket, mindenkinek juttatott egy-egy jó szót s a refrén ez volt: mindent megteszek, ami tőlem telik.

S ez nem volt üres igéret. Mózsi bácsi szinte kereste, kutatta a legszegényebbeket, a kik leginkább rá vannak utalva, hogy maguk szerezzék meg a mindennapi kenyeret. Azt a sovány kenyeret!

Áldott legyen Istennek szent neve: Ő megsegélt engem. A felvételi vizsgálatom jobban sikerült, mint ahogy magam is reméltem. Sőt annál is jobban, mint ahogy Mózsi bácsi remélte. A szegény szülőket, kiket igazán nem hibáztatok, hogy ellenséges szemmel mustráltak, sikerült lefegyvereznem. De ennek a lefegyverezésnek nagy ára volt: a szívembe nyilallott a suttogva, halkan felém röppent részvét, szánakozás.

– Mi kár, hogy ilyen vézna! Szegény, de hiába fog tanulni! Megeszi a tudomány, mielőtt tanítónő lesz…

Hallottam a megjegyzéseket minden feleletem után s leolvashattam az arcokról, hogy ezek mind eljegyeztek engem a halálnak. Óh, édes jó apám! Tehát mégis férjhez megyek én is, ha máshoz nem: a Halálhoz! Ime, már el vagyok jegyezve!

Ami a vizsgálatok eredményének kihirdetése után történt: rettenetes egy jelenet volt az. Sohasem felejtem el, éljek bár száz esztendeig. Megmérhetetlen öröm és szivethasogató kétségbeesés megdöbbentő keveréke morajlott, zúgott a folyosón, az udvaron. Akiket elsősorban terjesztenek föl a miniszternek a vizsgálat sikere és szegénységük, családi körülményeik egybevetése alapján, sírnak örömükben, egymás nyakába borulnak szülők, gyermekek; akiknek gyermeke nincs a szerencsés kiválasztottak között, dühöngenek, fenyegetőznek, részrehajlást, igazságtalanságot emlegetnek.

– Csupa nehéz kérdést adtak az én leányomnak.

– Az enyém kitünően felelt s mégis csak jó osztályzatot kapott. Megyek a miniszterhez. Nem hagyom az igazamat!

Szegény Janka néni s mind a tanárok, tanárnők nem győzik vigasztalni, csöndesíteni a háborgó szülőket. Hisz ők, ha hely volna, fölvennék valamennyit. De mikor százhusz jelentkezik negyven helyre, – világos, hogy nyolcvanat meg kell szomorítaniok, bármennyire fájjon nekik.

– S mire jó ez a fölvételi vizsga? – méltatlankodtak a szerencsétlenek. – Napok óta itt vagyunk. A vasut, a szálló, az étkezés: tenger pénz szegény embernek s a vége: eredj haza, a leányodat nem veszik föl!

A leánykák, kiket visszautasítottak, már nem is vették a dolgot oly komolyan. Láttam a legtöbbnek arcán, hogy szeretne tapsolni, ugrálni örömében. Mert hát mindenütt jó, de legjobb otthon, ha még oly szegény is az az otthon. Az a nagy leány, kit még a vizsgálat előtt megjegyeztem volt magamnak, s a kiben csakugyan nem is csalódtam, mert oly szánalmas tudatlanságot árult el szegény, hogy már meg is sajnáltam – amennyire el tudta rejteni a kevés tudását is, épp oly kevéssé tudta elrejteni örömét.

– Oh, de jó, hála Istennek! – tört ki belőle az őszinte öröm.

Később megtudtam, hogy már hallgatag el volt jegyezve a helybeli jegyzővel, de az előrelátó szülők jobb szerették volna, ha diplomával megy férjhez. S hátha éppen abban a faluban nyilnék tanítónői állás s megduplázódnék a jövedelem! A szép terv dugába dőlt, Emilia (ez volt a leány neve) diploma nélkül fog férjhez menni. De férjhez megy!

Magamra erőszakolom, hogy a nyolcvan visszautasított leány közül Emilia az, akinek helyét elfoglaltam s ez a gondolat megnyugtat. Hogy Emilia még kevésbbé tudná, mint én e pillanatban, hogy merre foly a Szamos; hogy Emilia nem az édes anyjának, nem a testvéreinek küldene üzenetet a rohanó haboktól, hanem a gernyefalvi jegyző urnak; és hogy ez a szép erős leány itt csontvázzá aszalódnék a titkos kesergésben, míg én jobban már le nem soványodom. Ez ellen tesz is az áldott Janka néni. Külön kosztra fogott s a segédtanítónő, ki az ebédlő asztalunkon elnököl, folyton diktálja belém az ételt. Mindegyre tetten ér, hogy a villa meg a kés mozdulatlanul hever a pecsenye mellett, tekintetem – azt hiszem – bután mered a semmiségbe, de egyszeribe felriaszt egy erélyes hang:

– Uzoni! Mi dolog ez! Egy falat húsnak sem szabad maradni a tányéron. Értette?

A leányok összesúgnak, vihognak. Ella is, mintha röstelkedve nézne rám. Szegény Ella! Neki még nem bocsátották meg, hogy az édes apja besegítette ezt a penész-virágot, aki iránt szemmelláthatóan mind ahány bizodalmatlan. Szinte látom, hogy már hallgatólag megegyeztek abban: alamuszi leányka lehet ez az Uzoni Margit. Féljetek tőle. Meglátjátok, ez majd minden csinyünket besúgja.

Apám! Apám! Úgy-e, ott vagy a fényes menyországban!? Úgy-e látsz engem? Látod, úgy-e, könnyes arcomat? Hát azt sejted-e, mit tesznek föl a te becézett penész-virágodról? Óh, ne lássad, ne is sejtsed. Ha látnád, ha csak sejtenéd, fölvinnél magadhoz, úgy-e bár?

Ne, ne! Élni akarok. Szeretetre vágyódik a szívem. Akarom, hogy mindenki megszeressen.

Meg fognak szeretni. Meg.

HETEDIK FEJEZET.
Margit ideált talál.

Két hónapja már, hogy itt vagyok, de még nem érzek semmi melegséget a társaim részéről. Ha végig megyek a folyosón, vagy belépek valamelyik szobába, hol három-négy leány van együtt, hirtelen másra terelik a beszédet s dühös pillantásokat vetnek rám, mert megzavartam. Hogy miről folyt a beszélgetés, arra igazán nem vagyok kiváncsi, de ezt ki hiszi el rólam? Úgy teszek, mintha nem is láttam volna meg őket, a legtávolibb sarokban meghúzódom, fölnyitom a könyvet, mit rendesen hozok magammal és olvasok. De hiába merülök olvasásba, ezzel még gyanusabbá teszem magamat. Vége a bátor, élénk beszélgetésnek s oly halkan suttognak, hogy egy szó sem jut el a fülemhez.

Megelégeltem ezt a különös viselkedést s ma, a dolgozószobában, hol négy osztálytársam bújt össze és halkan suttogott, míg én az ablakmélyedésben olvastam, hirtelen becsaptam a könyvet s egyenesen a suttogókhoz léptem. Meglepődve, zavartan néztek rám.

– Mondják, kisasszonyok, mért félnek tőlem?

Úgy látszik, rosszul fogalmaztam meg a kérdést, mert Sárosi Magda büszkén végig mért és sértő hetykeséggel felelt:

– Nem félünk mi magától. Ugyan miért félnénk?

– Igaza van, miért félnének tőlem? Egyszerüen nem szeretnek, a szeretetet pedig erőltetni nem lehet.

– Úgy van, a szeretetet erőltetni nem lehet, – kapott a szón Sárosi Magda s nyilván arra célozva, amiről az előbb suttogtak, a négy leány összenézett s hangosan nevettek.

Lángba borult az arcom, de nyugalmat erőltettem magamra s mondám:

– Én a magam részéről nem is erőltetem. Csak egyre kérem: bocsássák meg nekem, hogy gyönge, beteges és csúnya vagyok s mielőtt itéletet mondanának fölöttem, ne sajnálják megismerni Uzoni Margitot.

Szavaimnak látható hatása volt a négy leány arcán. Röstelkedve néztek össze, valamit hebegtek is, míg végre Pál Vilma, egy sugár, szép szőke haju, kék szemü leányka vette át a szót. Kezet nyújtott nekem s mondá, amint következik:

– Hát úgy lesz, amint kivánod. Ennek a négyes társaságnak én vagyok az „elnöke“, s elnöki hatalmamnál fogva beveszlek ötödiknek. S most már azt is megmondom: miért voltunk hozzád hidegek. Kimondtuk rád első látásra, hogy irigy természetü vagy bizonyosan s te leszel az intézet spiónja.

– Én irigy!? És spion!

Tudom, hogy így gondolkoznak rólam, de ma hallottam először magát a rettentő szót. Szememből előtörtek a könnyek s zokogva fordultam a falnak.

Kell is több ilyen süldő leányoknak, mint hogy valakit sírni lássanak! Mind a négyen elpityeredtek, aztán öleltek, csókoltak, mindenféle becéző nevekkel halmoztak el. No lám, mily édesen csalódtam ezekben a leányokban! Még egy pillanattal előbb hittem, hogy csupa rideg, kőkemény szívüek, holott olyan puha a szívük, mint a lágy kenyér.

– Hát csakugyan nem irtóztok tőlem?

– Nem, nem!

– Lássátok, én nem kívánom, hogy ma még titkaitokba avassatok, ha vannak titkaitok; – várjatok, míg megismertek. Annyit előre mondhatok: nem vagyok olyan rossz, mint amilyen csúnya.

Pál Vilma megragadta a karomat, egypárszor megforgatott, aztán kómikusan ráncba szedte homlokát, utánozva az intézeti orvost s elvégezvén az orvosi megfigyelést, roppant komolyan mondá ki a szentenciát:

– Kedveseim, ez a leányka nem is olyan csúnya, mint amilyennek először láttuk. Igaz, hogy az arca egy kissé öreges, de ennek a sok betegség az oka. Ellenben a szeme szép. Tudjátok, ha az én szőke hajamhoz ily fekete szemem volna – nem adnám egy csésze habos kávéért, pedig tudjátok, hogy azt végtelenül szeretem!

A leányok jóízüen nevettek Vilma véleményén, egyhangulag elfogadták ezt.

– Az ám, – szólalt meg Marosi Klára, – választottál-e már magadnak ideált?

– Ideált? – kérdeztem én meglepődve. – Miféle ideált?

– Hát te még nem is ismered ezt az intézeti szokást? Minden elsőéves „prepa“ ideált választ magának a harmad- és negyedévesek közül.

– S mire jó ez?

– Hogy mire jó? Mert – ez a szokás. Kiszemelsz magadnak egy leányt, aki legjobban tetszik neked, hozzá mégy s megmondod neki: kisasszony, én magát választottam ideálnak. Igyekezni fogok, hogy mindenben kövessem a példáját: tanulásban, magaviseletben, öltözködésben, még a járásban is. Ha búja van: ossza meg velem. Ha sír, én is sírok. Ha nevet, én is nevetek. Ha rosszat mond magára valaki, az nekem is ellenségem, arra én többet jó szemmel nem nézek. Ha megosztja velem szíve titkát, nyugodt lehet abban, hogy hétszeres lakat alatt őrzöm. Nem fogad el imádójának? Teheti. De azt nem akadályozhatja meg, hogy „titkon kísérjem lépteit, mindegyre híven, nem mint az árny az utazót csak jó időben!“

Önkéntelen elkacagtam magamat. A könyem is kicsordult belé. Azt hiszem, ez volt az első kacagás, mióta az intézetben vagyok.

– Na ez igazán nagy bolondság, – mondtam én, miután kissé magamhoz tértem.

– Kicsike! – fenyegetett meg színlelt komolysággal Pál Vilma – vigyázz a szavaidra, mert kizárunk a társaságból, mielőtt megmelegedhetnél köztünk. Választasz ideált vagy nem?

– Választok.

– S közlöd-e velünk az ideálod titkait?

– A titkait? Hisz épp most tanítottál rá, hogy az ideál titkait hétszeres lakat alatt kell őrizni!

– Persze! Csakhogy a mi társaságunk kivétel. Egymás között nem szabad titkunknak lenni. Nekünk tudnunk kell, hogy ki a te ideálod – ideálja. Csak mi fogjuk tudni öten. Te is megtudsz mindent a mi ideáljainkról. Kezet rá!

Kezet adtam, bár őszintén megvallva, különösnek találtam ezt a szövetkezést. (Mai eszemmel másként itélem meg a dolgot. Süldő leányok ártatlan időtöltése volt ez, semmi egyéb.)

– És most indulj, – parancsolta Sárosi Magda, ki a szövetkezet feje volt, – eredj kicsike s vissza se jőjj közénk, míg ideált nem találsz.

Szép őszi délután volt, egyike a hosszu ősz utolsó verőfényes, meleg napjainak s mert ezen a délutánon előadás sem volt, a leányok nagy része kint sétált az udvaron, kettesével vagy négyes-ötös csoportokban. Élénk csevegés, vidám nevetés, halk dalolás vegyült össze a zeneteremből lehangzó zongorakalimpálással. Nyilván buzgó elsőévesek lehettek, kik ezen a szép napon is visszahúzódtak a zeneterembe s kínozták a fekete meg fehér billentyüket. Én magamra öltöttem őszi kabátomat, mielőtt az udvarra lementem, nemcsak azért, hogy a naplementekor hirtelen leszálló hűvösség meg ne ártson (hogy a lelkemre kötötte ezt a vigyázatot az én drága jó anyám!), de azért is, mert annak az oldalzsebében föltünés nélkül elfért az én kedves verseskönyvem. Családi ereklye volt ez a könyv. Még a nagyanyám kezdett beleírni leánykorában az ő kedvenc költőitől: Csokonaitól, Vörösmartytól, Kisfaludy Sándortól és Károlytól; aztán folytatta az édes anyám Petőfivel, Tompával, Tóth Kálmánnal. Nekem is maradt még vagy harminc üres oldal s ezt én teleírtam a legújabb költők ama verseivel, melyeket itt-ott találtam: könyvekben, ujságban.

Elsárgult levelek, fakult, itt-ott elmosódott (talán könnyáztatta) betük, magános, szomoru életem hű barátai, borongós órák fölvidítói! Hányszor csókoltam hálásan ezeket az elsárgult leveleket, melyekből nemcsak a nagy költők lelke szólt hozzám, hanem hallani véltem nagyanyám, az istenfélő, kegyes lelkü vén papné hangját s az én szomoru édesanyámét!

Csokonai költeménye nyitotta meg a sort: „A reményhez“ címü, ez a felséges szép költemény, melyet nagyanyám az ő remegő hangján annyiszor dalolt s mely e század első felében legkedveltebb éneke volt az ifjúságnak. Miért hogy most nem dalolják?

Leülök egy padra, hátam mögött jázminbokrok (hová lettek a bódító illatu fehér virágok?), óvatosan körülnézek s reszketve húzom elő a drága ereklyét. Suttogva olvasom az oly fiatalon elhunyt költőnek, Lila bús szerelmesének feljajdulását:

Földiekkel játszó
Égi tünemény,
Istenségnek látszó
Csalfa, vak Remény!
Kit teremt magának
A boldogtalan,
S mint védangyalának,
Bókol úntalan:
Síma száddal mit kecsegtetsz?
Mért nevetsz felém?
Kétes kedvet mért csepegtetsz
Még most is belém?
Csak maradj magadnak:
Biztatóm valál;
Hittem szép szavadnak:
Mégis megcsalál.

Miért tesz rám e költemény oly mély hatást? Hisz eddig még azt sem tudtam: mi a remény? Volt-e reményem? Ha volt: csalt-e meg? Van-e reményem? Mi reménye lehet egy beteges, formátlan leánynak? Vagy éppen az, hogy nincs reményem szép, mosolygó jövendőre, azért ragadja meg oly erősen lelkemet a költemény?

Tovább, tovább!

Gyorsan forgatok az én költőimhez, azokhoz, kiknek verseit én írtam be. Sok van bennök is, amit még nem értek, csak sejtek édes sejtéssel.

Ime Endrődi Sándor, ki sok-sok esztendőn át eped egy leányért, mígnem diadallal vezeti oltár elé; itt a napfényes boldogságában is borongó lelkü Jakab Ödön, Róza hű dalnoka; és itt van Reviczky Gyula, kinek feje fölött mindig gyászfekete felhők borítják az eget, csak nagy ritkán nyiladozik, hogy még erősebben beboruljon! Előttem az alakja: kicsiny, csenevész, beteges ember lehet, a sír szélén álló. Folyton a halál gondolatával vívódik, pedig úgy szeretne élni, szeretni és szerettetni. Szegény költő!

Az utolsó lapot vele zártam le. A „Talált rózsá“-val. Az eldobott rózsáról szól a dal, a rózsáról, melyet a költő fölemel az út porából. „Rideg kedély volt“ – suttogom a költő után, rideg, ki ezt a rózsát eldobhatta. Pedig:

„Ki rád tekint, forróbban érez,
Eldobni téged, lehet-é ez?
Jer hát ide szívemre, jer!
Ne a hideg földön heverj.

Pompája teljes még a nyárnak,
S téged már haldokolni látlak.
Ki se lehelted illatod:
S leveleid már hullatod.

Szegény virág! Jer, én megértlek,
Az én szívem rokon te véled.
A sors könyörtelen keze
Virágkorában tépte le.

Most hervad, mint te, eltiporva,
Ifjan, részvétlenül a porba’,
S nem akad senki, senki sem,
Ki fölemelje szelíden.

Ujra, meg újra olvasom a dalt, aztán tekintetem önkéntelen a gondosan kavicsozott útra téved. Szinte felsikoltok: fövényes kavicsok közé nyomkodva, összetaposva hevert egy félig hervadt rózsa. Nem álmodom-e? Ellenállhatatlan vágy ragad magával: fölveszem a rózsát. Szegény kis virág te! Vajjon ki ejtett el? Hol nyiltál, illatoztál, hogy kerültél ide? Visszaülök a padra s gondosan tisztogatom a fövénytől a „talált rózsát“. – Látod, látod, – beszélgetek vele, – akadt, aki fölemeljen.

E pillanatban egy kéz gyöngéden megérintette vállamat. Ijedten néztem föl, el akartam rejteni a rózsát, de már késő volt. Egy karcsu, magas, halovány, rendkívül érdekes arcu leány állott mellettem. Ábrándozó kék szeme szeretettel tapadt reám, ajkán bánatos, szelíd mosoly lebbent végig s mint valami lágy, halk zene, olyan volt a hangja, hogy kevés vártatva megszólalt:

– Zavarom a gügyögésben, kedvesem?

– Nem, nem zavar…

– Maga ismeri Reviczky „Talált rózsá“-ját?

– Én? Honnan gondolja, kisasszony?

– Véletlenül meghallottam a gügyögését: Látod, látod, akadt aki fölemeljen. Ez a gondolat abban a költeményben van. Valóban, csodálatos eset. Épp ezt a költeményt szavalgattam magamban s magát tetten érem, amint a talált rózsát fölveszi és gügyög vele. Ugy-e, ismeri ezt a költeményt? Na, ne titkolja!

– Ismerem. Itt van a könyvemben. Utolsó oldalon.

– Kérem, csak egy pillanatra! – s a keze remegett, amint átvette a könyvet.

Halovány arca kigyúlt, olvasván a költeményt, melyet könyv nélkül tudott.

– De szép, de szép! Ez – szerintem – az ő legszebb költeménye.

Leült mellém s végigforgatta a könyvet, aztán visszaadta.

– Ismeri Reviczkyt? – kérdezte félénken.

– Hogy ismerem-e? Mind a költeményét ismerem, amit eddig írt. Őt magát nem. De előttem az alakja. Láttam az arcképét… azaz hogy őrzöm. Első tekintetre oly közönséges az arca. De amint tovább, tovább nézed, arca átalakul, minden vonás megelevenedik s mérhetetlen bánatról, kegyetlen sorsról beszél. Nyomor, testi szenvedés, sivár, örömtelen gyermek- és ifjukor, szíve kiapadhatatlan forrása a szeretetnek, de ő szeretetre nem talál…

Nem akadt senki, senki sem,
Ki fölemelje szelíden!

– Szegény költő!

– S tegye hozzá: szegény leány! Szegény bolond, rajongó leány! Vajjon van-e sejtelme arról, hogy míg ott a nagy város részvétlen tömegében hasztalan keres egy szerető szívet, messze tőle egy leány rajong érte s annyi reménye sincs e leánynak, hogy bár egyszer kezet foghasson vele!

Ez valóságos vallomás volt s most, hogy e vallomást tette, tért csak magához s ijedten nézett körül, majd megragadta a kezemet.

– Istenem! Mit tettem! Ugy-e nem árul el?

– Én!?

– Lám, esztendők óta hordok szívemben egy emésztő titkot s elárulom magamat egy kis leány előtt, akinek még a nevét sem tudom.

– Uzoni Margit vagyok.

– De szép név! Az enyém nem hangzik oly szépen. Balázs Lili az én nevem.

– Én nagyon szépnek találom. Aztán mi szüksége önnek a szép névre, mikor önmaga oly szép?

– Hizelgő!

– Nem szokásom, kisasszony.

– Szólíts Lilinek.

– Köszönöm, köszönöm!

– Van-e már ideálod?

– Már van, – mondtam s szeretettel néztem föl rá.

– Már van? – kérdezte kedvetlenül. – Légy hozzá hűtlen s válassz engem!

– Nem tudok hűtlen lenni, – feleltem mosolyogva. – Lehet-e tehozzád valaki hűtlen!?

– Ó, te édes kis csúnya bogaram, te!

Hevesen megölelt s össze-vissza csókolt.

– Úgy, úgy, szólíts csak az igazi nevemen. Csúnya bogár vagyok én. De tőled hallva, oly jól esik.

– Tehát nem haragszol, hogy csúnyának talállak? Azaz, hogy… – s kedves fontoskodással vizsgálta arcomat.

– Sohse fáraszd magadat, édes Lili, az én arcomon nem találsz szépséget.

– Csalódol. Külön-külön annyi szép és érdekes vonás van rajtad, csak jól meg kell figyelni az arcodat. Az ajkadon van valami kedves kaján vonás…

– Mondjad egyszerűen: kaján.

– Nem, nem! Kedves kaján. Te az a leány vagy, ki első látásra észre veszel máson minden félszegséget, visszatetszőt s akkor kiül az ajkadra valami kaján mosolygás. De ezzel nem ártasz senkinek, csak… jól esik neked. Eltaláltam?

– El.

– A szemedből azt látom, hogy egyszer majd te is rajongani fogsz valakiért titokban. De te azt soha senkinek el nem árulod, mint ahogy én tettem. Sem az a valaki meg nem tudja, sem senki más. Még csak nem is sejtik, mi forrong a szíved mélyén. Vigyázz, csúnya bogárkám, vigyázz. Megperzselődik a szárnyad. Elégsz.

– Inkább elégni, mint…

– Nos?

– Tudom is én, mit akartam mondani. Gyermek vagyok én még. Öreg gyermek, – mondják otthon, – de az elégésről még nem gondolkoztam. Hát – égjek el. Szép halál ez!

– És soha senkire sem gondolsz, ha magadban vagy? Vagy éjjel, ha nem jő álom szemedre?

– Arra nem, akire te gondolsz. Nekem eddig senkim sem volt szüleimen, testvéreimen kívül. Ő rájuk gondolok, velük foglalkozik a lelkem. Mostantól kezdve téged is közéjük állítlak.

– S a tánciskolából semmi emlék?

– A tánciskolából? Sohasem jártam tánciskolába. Ugyan mit kerestem volna ott? Mi végből tanulnék meg táncolni? Ki visz táncra egy csúnya bogarat? Tisztában voltam magammal már csöpp leányka koromban. Néha-néha elkisértem a nővéreimet ugyan a tánciskolába s mondhatom, jól is mulattam a sarokban, hol meghúzódtam édes anyám mellett. Senki sem háborgatott. Mindenki tudta, hogy beteges vagyok s hál’ Istennek, nem törődtek velem. Igy aztán nyugodtan szemlélhettem a többnyire borzasztó izléstelenül felcicomázott leánykákat s a kipomádézott haju gavallérkákat, kis és nagy diákokat meg kereskedő legényecskéket. Istenem! hogy kurizáltak, hogy sürögtek, forogtak, hajlongtak a jó fiúk a süldő meg még nem is süldő leánykák körül! Talán itt jelent meg először ajkam szélén az a kaján mosoly. A tánc- és illemmester egy apró emberke volt, ki nappal a bádogos-ipart űzte – nem nagy szerencsével. Az ő illemtanai közt volt egy nevezetes paragrafus, melyet sohasem feledek el. Igy szólt: „sugdosódni, rugdosódni, köpdösődni tilos.“ Pfuj! Innét volna nekem emlékem? Az én barátaim itt vannak ebben a könyvben! Ezeket szeretem. Ugy-e, ezeket szabad szeretni?

– Szabad, szabad!

Kellemetlen hang sivított végig az udvaron. Valamelyik cselédleány figyelmeztette azokat, kiket az estszürkület az udvaron ért, hogy vonuljanak be az intézetbe. Oly nehéz volt a válás. Kart-karba öltve haladtunk át az udvaron, fel a lépcsőn. A lányok csodálkozva, szinte megütődve néztek ránk. Úgy látszik, nem akartak hinni a szemöknek.

– Ni, hogy csodálkoznak, – súgta Lili.

– Miért?

– Mert téged választottalak…

– De hisz én választottalak téged ideálnak!

– Igaz, de mások is választottak engem, csakhogy én nem vettem tudomásul!

– Édes jó Lili! Áldjon meg az Isten!

– Mi kár, hogy nem egy szobában lakunk! De azért sokszor találkozunk, ugy-e?

– Ahányszor lehet.

A lakószobában a négyes társaság fogadott. Egyszerre kérdezték roppant izgatottan: igaz? Csakugyan igaz?

– Mi?

– Hogy Balázs Lilit választottad ideálnak?

– Igaz.

– Azt a gőgös leányt! – méltatlankodott Sárosi Magda.

– Még a nagy leányokkal is alig áll szóba, – fűzte tovább Pál Vilma.

– Na, nem baj. Sőt! – vigasztalta társait Bathó Klári, – legalább most megtudjuk a titkát!

– Persze, persze, – mondtam én szórakozottan. De bent a szívem mélyén egy hang annál határozottabban mondta: Soha! Soha! Uzoni Margittól soha!

NYOLCADIK FEJEZET.
A rózsák.

Új világ nyílt meg számomra Balázs Lili barátságában. A mi érzelmünk több a barátságnál. Senkitől sem háborítva húzódhatunk meg a kert valamelyik félreeső zúgában, vagy ha nem lehetünk a kertben, besurranunk hol ebbe, hol abba a szobába, ahol a kandi kiváncsiság együttlétünket meg nem zavarja. Igaz, hogy Sárosi Magdának és társainak, alig szereztem meg, már el is vesztettem barátságát, de ez éppenséggel nem okoz nekem fájdalmat. Miután teljes egy hónapig hiába faggattak, nem tudták kivenni belőlem Balázs Lili „titkát“, fölmondták a barátságot.

– Reméljük, – jegyezte meg Sárosi Magda kacagtató fagyossággal, mikor kimondotta a társaság halálos itéletét, – hogy azért ami titkot veled közöltünk, titok marad.

– Legyetek nyugodtak, – feleltem én. – Lilit a ti titkaitok nem érdeklik, más pedig nem törődik velem.

Valóban, Lilit aligha érdekelte volna, hogy Sárosi Magda egy kikent-fent, középen gondosan kétfelé választott dús fürtü jogászocskáról álmadozik, aki valahányszor sétálni vittek, körülöttünk ódalgott, lesve-várva, hogy Magda elejtse a zsebkendőjét. Hopp! egy ugrásra ott termett az ugrifüles úrfi, fölkapta a zsebkendőt s bűvész-ügyességgel cserélte ki a zsebkendőbe gomolyitott levélkét egy másik levélkével. Igy levelezett Magda a „barna jogászszal“ – ahogy őt az ötös társaság nevezte, ami roppant mulatságot szerzett a leányoknak, kik maguk is kedvet kaptak erre az olcsó levelezésre, amit abból sejtek, hogy mind többen és többen ejtették el véletlenül a zsebkendőjüket. És csodálatos – hopp! égből-e, földből-e? – a jó Isten tudja, oda toppant kellő pillanatban egy-egy gondosan fésülködő ifju, aki a zsebkendőt boldog mosolygással adta fel.

Istenem! Hát efajta ártatlan titkai voltak az ötös társaságnak, meg a többi hármas, négyes, ötös meg hatos társaságoknak. Mit mondhattam volna olyat Lilinek, amit ő nem tud? Hisz épp úgy szemtanúja volt ennek, mint én. De hát, mondaná Sárosi Magda s talán részben igaza is volna – „savanyu a szőlő“. Annyi bizonyos, hogy én hiába ejteném el zsebkendőmet, magamnak kellene fölvennem. Ám tisztában vagyok azzal is, hogy ha volna aki fölemelje, akkor sem ejteném el. Átok vagy áldás-e rajtam, nem tudom: nem vagyok képes lelkesülni ezekért az iskolakerülő, szörnyű gondosan kinyalt gavallérkákért, akik még azok a semmik, amelyekből minden lehet, de tény, hogy ezidőszerint semmik. És mégis, úgy érzem, hogy igazságtalan vagyok társaim iránt. Ők az igazi boldogok, s én vagyok a boldogtalan.

Ha majdan megöregszenek, a derüs emlékek megfiatalitják szivöket, mig nekem csak mind olyan emlékeim lesznek, melyek könnyet sajtolnak szememből. A költő is nekik ad igazat. „A virágnak megtiltani nem lehet, hogy ne nyiljon, ha jön a szép kikelet.“ Félek, hogy nem is vagyok én olyan „öreg gyermek“; hogy egy kissé erőszakolom is magamra az öregséget. Félek, hogy megsiratom még ifjúságomat, melynek nem voltak ábrándjai, édes titkai.

De vajjon nincsenek-e? Vajjon nem azért-e ellenszenvesek ezek a járdakoptató jogászocskák, mert lassanként, észrevétlenül az én lelkembe is belerajzolódott annak a költőnek a képe, kinek életéért az én boldogtalan Lilim este, reggel imádkozik s kinek nevét – Lili kivánságára, én is imádságomba foglalom? Kezdetben az ő kivánságára, most már lelki szükség, hogy imádságba foglaljam a nevét. Megrezzenek: vajjon nincs-e titkom, mit rejtegetnem kell Lili előtt?

Lili sűrü levelezést folytat egy barátnőjével, aki tanítónő s szépirodalmi lapokat járat. Ami vers Reviczkytől megjelenik, mind elküldi Lilinek. S anélkül, hogy szólnék erről, magam is irok Rózának: ha talál valahol verset Reviczkytől, irja le és küldje el nekem. Rózát megdöbbentette az én kivánságom.

– Hol jár a te eszed, kicsike? – írja Róza. – Hagyd a verseket a nyári vakációra. Most tanulj. Nehezen is jutok hozzá, hogy verseket másoljak. Reggeltől estig zakatol a gép, öt-hat tanítvány mellettem, kiket szabni-varrni tanítok. Barátnőim mind velem akarják varratni a ruhájukat. Rám disputálják, hogy senki úgy el nem találja ízlésöket, mint én. Lehet, hogy igazat mondanak, de látom én jól, hogy tulajdonképen jó szívök vezeti hozzám. Elhalmoznak munkával s órákat töltenek nálam, vidám tereferével űzve el az én borús gondolataimat. De hiába üzik el nappal, estére visszaszállanak ezek a gondolatok, itt lebegnek körülöttem a csöndes éjszakában, míg én a gép fölött görnyedezem. Rendszerint itt talál az éjfél. Így is alig győzöm a megrendeléseket. De legalább éjféltől reggelig mélyen alszom s nincsenek álmaim. Nos, küldjek neked verset? Hej, kicsike, kicsike! Jól van. Hát hadd „csubbanjon a cukor.“ Mindig rabszolgája voltam a kivánságaidnak, úgy látszik, nem is lesz ez másként. Hanem a te költőd, amint ebből a verséből látom, nem sokáig fog dalolni szegény. Arcoban írta ezt. Oda, hová „Neki“ is el kellett volna mennie. Akkor talán élne…

Itt befejezte a levelet Róza. Remegve olvastam a verset. A közeledő halál bús postája ez. Lili még nem olvasta. Félve, aggódva mutattam meg neki.

Szegény leány! Úgy járt-kelt, mint az alvajáró. Alig egy hónap választja el a képesítő vizsgálattól, de a könyv mindegyre kihull a kezéből s mélyen beesett szeme órahosszat mered belé a semmiségbe. Sem él, sem hal, beteges érzése valósággal beteggé tette. Abból a tudományból él, mit a három év folyamán szerzett. A tanárok, tanárnők kezdetben dorgálják, később, mikor látják, hogy ez a lány lelki beteg, szánják, sajnálják. Az intézet büszkesége volt eddig s most talán kegyelemből adnak neki diplomát. Szinte fásúltan, közömbösen olvassa a verset, melyet átadtam neki. De érzem, hogy a szíve kínosan vonaglik. Karjával átfonja nyakamat s hallgat.

– Nem fog meghalni, – szakítom meg a fájdalmas csöndességet. – Csak azért, hogy megszakítsam, mert tudom, hogy nem mondok igazat.

– Te, édes!

Szeme megtelt könnyel, hálásan nézett reám, aztán egy papirlapot vett elő tárcájából.

– Olvasd ezt.

Ez is vers volt. Meg-megcsuklott a hangom, amint halkan olvastam, meg-megállva minden sor után.

Számlálgatom, találgatom,
Hogy hány hetem vagy hány napom
Van hátra még…
Irgalmas ég,
Esdek, ne légy fukar nagyon.

Oh, hányszor hívtam a halált,
Mihelyt a kedvem búsra vált.
De most, hogy itt
Ólálkodik:
Nem érzek mást, mint borzadályt.

Meghaljak?… Oh, ne még, ne még,
Agyam még eszme-tűzben ég.
Forró szívem
Jobban pihen
A napon: óh, a sír sötét.

Vágy még hevít, kedv még emel,
Óh még sok dalt nem zengtem el.
S eszméimet
Mind a hideg,
Sötét koporsó nyelje el?

Toldjad meg hát, kegyelmes ég,
A csüggedt költő életét.
Hadd öntse ki
Érzelmei
Zengő, zsibongó tengerét.

Kezem lehanyatlott, éreztem, hogy halálos sápadtság borítja el arcomat.

Lili csöndes, szomorú mosolygással fogta meg a kezemet.

– Ő meg fog halni, kicsike. Meghal anélkül, hogy sejtené…

Önkéntelen rebegtem én is:

– Anélkül, hogy sejtené…

– Mért hogy mellette nem lehetek! Mért hogy nem virraszthatok fölötte! Mit bánom én, ha ő nem látna engem, csak én lássam őt. Csak letörülhetném homlokáról a lázas verejtéket!

Hirtelen fölállott.

– Badar gondolatok, – mondotta. – Gyerünk.

Május vége volt: teljes pompájokban nyiltak a rózsák az intézet kertjében. Most mind erre jártak a leányok, meg-megálltak, félbehagyták a tanulást s vágyódva csüngött szemök a virágba borúlt rózsabokrokon. Ha egyet, bár egyet le lehetne csippenteni! Valamennyinek ez a gondolatja, vágya. Lili is majd elnyelte tekintetével a rózsákat. Egyszerre megállott.

– Holnap úgy-e vasárnap?

– Miért kérded?

– Szeretnék kimenni a nagynénémhez. Azaz hogy mégsem. Nem birom ki az örökös faggatást. Tudod mit, menj ki te hozzá. Mondd meg, hogy sok a tanulni valóm. Nem mehetek. Kimégy?

– Ha kivánod.

– És kiviszel egy kis csomagot. S azt föladatod a postára. Nagyon kicsi lesz, észrevétlenül kiviheted.

– Mit akarsz? – kérdeztem aggódva.

Lehajolt hozzám, úgy súgta a fülembe.

– Ma éjjel lopni fogok.

– Lili!

– Na, na, kicsikém, ne félj, – cirógatta meg arcomat – s e pillanatban mintha Rózát hallottam volna. – Rózsát fogok lopni s elküldöm…

– Istenem! De ha megtudják.

– Nos? Önként fogok jelentkezni Janka néninél, ha keresik a rózsatolvajt.

– Ne tedd, Lili! Majd veszek én s elküldöm.

– Ó nem! Ezekből fogok küldeni. Már ki is szemeltem tizenkettőt. Meghalnék, ha nem küldhetném el s épen ezeket nem.

– Őrült vagy.

– Őrült! Az hát. Kiviszed a csomagot?

– Nem tudok neked ellentmondani.

Nem mondtam a teljes valóságot. Tetten értem magamat, hogy irigylem Lilitől ezt a szép gondolatot. Sohasem tudtam véteknek minősíteni ezt a lopást. A szívem csak úgy repesett ennek a gondolatnak a gyönyörüségétől, hogy mily édes örömet szerez majd a beteg költőnek az a tizenkét rózsa. Csak azt fogja látni, honnan jött s nem tudja kitől. Be fogja lehelni a rózsák édes illatát, csókot lehel rájok, elbeszélget velök, megkérdezi őket: ki küldött? S a rózsák nem mondják meg a nevét a leánynak, de a költő megérzi, hogy az, aki küldötte, nem földi érzéssel szereti őt. Egy csöndes rajongó leány, ki könnyeinek harmatjával öntözte meg e rózsákat, mielőtt útnak eresztette.

Annyira fölizgatott Lili terve, hogy egész éjjel nem húnytam le a szememet. Most már nem csak a költő nevét foglaltam imádságba, de a Liliét is. Kértem a jó Istent: segélje meg Lilit, hogy vághassa le a tizenkét rózsát, de még a kertész nevét is belefoglaltam imádságomba: Édes jó Istenem, altasd el a kertészt, boríts a szemére mély álmot, nehogy fölébredjen.

Hálószobánk ablaka a kertre nyílt. Fölkeltem az ágyból, lábujjhegyen az ablakhoz osontam s bár meleg volt, dideregve huzódtam meg az ablak mögött. Csillagos ég volt, de a hold már fogytán, s csak nagy megerőltetéssel födözte föl szemem a rózsabokrok halovány körvonalait. Szinte elsikoltottam magamat: megpillantottam Lili sugár magas alakját. Ő most csakugyan úgy járt a bokrok közt, mint egy alvajáró. Rettentő gondolat villant meg agyamban. Valami azt súgta nekem, hogy ez a leány csakugyan alvajáró, nem is tudja, hogy hol jár, mit cselekszik. A szívem hangosan vert s majd levert lábamról egy különös félelem. Ha most meglepnék Lilit s a rémülettől holtan esnék össze!

Önként végig húztam kezemet a homlokomon. Forró lázban égett. Ez megnyugtatott, nemhogy megijesztett volna. Tehát az én lázas agyam lát ily rémképeket.

– Gyorsan, gyorsan! – biztattam Lilit suttogva.

De Lili nem sietett. Meg-megállott egy-egy rózsabokor előtt, s mintha beszélgetett volna velök. Aztán föl s alá bolyongott nyugodtan, minha övé lett volna a kert. Mintha mondta volna a rózsának: tudjátok-e kinek küldenek? Költőnek! Ne fájjon az elválás. Költő keblén hervadtok el, boldog virágok! Büszkék lehettek, nagy szerencse ér!

Nekem egy örökkévalóságnak tetszett, mig Lili kilépett a bokrok közül s csöndesen, nyugodtan végig haladt az úton, vissza az épületbe.

Erőtlenűl hanyatlottam ágyamba. A forró melegséget fagyos hideg váltotta föl, homlokomon kivert a hideg verejték. Alig tudtam reggel fölkelni, annyira gyenge voltam.

Lili, oly nyugodtan, mintha semmi se történt volna, jött kora reggel a mi hálószobánkba. Kezében egy kis skatulya volt. Látták a többi lányok, amint átadta nekem. Hallották, amint mondotta: Kicsike, vidd ki a nagynéninek ezt a kézimunkát. Csókolom a kezét. Mondjad, hogy nem megyek ki a képesítő előtt. Pá!

Kezembe csúsztatott egy papírlapot: ezen volt a cím. A költő címe. Aztán megcsókolt. Forró meleg volt a csókja, szinte perzselte ajkamat. És jóformán ügyet sem vetve a többi leányokra, látható izgalom nélkül távozott.

Csak erre vártak a leányok, mind hozzám szaladtak.

– Mutasd, kérlek, – ostromoltak egyszerre tizen is.

Szörnyü zavarba jöttem.

– Úgyan, – dadogtam, – mi látni való van egy kis kézi munkán?

– Ej, ne légy olyan különös, kicsike. Már hogyne volna rajta látni való?

– Nem vagyok különös, de mégsem mutatom meg, mondtam most már határozottan. – Lili nem hatalmazott föl rá.

– Lili nem hatalmazta föl rá! – nevetett gúnyosan Sárosi Magda s vele a többiek. – Kedvesem, te túlságba viszed az ideálod imádását. Valóságos rabszolgája vagy annak a…

– Minek? – kérdeztem sértődötten.

– Bolond holdkórosnak, ha éppen akarod tudni. Hallottuk a harmad meg a negyedévesektől, hogy holdvilágos éjjeleken föl szokott kelni és órahosszat bolyong a kertben.

– És nappal – tódította a csúfondáros természetű Molnár Bella, – akkor is úgy jár-kel mint egy alvajáró. Ha leül, szeme belemered a semmiségbe s egy fél napig képes így ülni egy helyben. Nagy kedvem volna egyszer elszavalni neki Vörösmarty „Merengőjét.“

Mindjárt ki is állott a szoba közepére, s kómikus páthosszal kezdett szavalni:

Hová merült el szép szemed világa…

Hanem mikor ehhez a szóhoz ért: „Ábrándozás az élet megrontója…“ a szó megakadt a torkán s a leányok is hirtelen abbahagyták a nevetést. Lili lépett be. Váratlanúl jött, engem talán még jobban meglepett a visszajövetele. Nyílván hallotta künn a szavalatot, mert Bellához fordult:

– Folytassa, kisasszony, folytassa. Nagyon szép költemény ez. Hátha még szépen is szavalják! – jegyezte meg nem minden célzás nélkül Bella kómikus páthoszára.

Bella gúnyosan elfintoritotta arcát, vállat vont s nem válaszolt Lilinek. De ő ezzel nem törődött. Elvette a skatulyát s mondta nekem: jere, kicsike. Itt az öcsém a várószobában, őt küldötték utánam. Már bejelentettem Janka néninek, hogy helyettem te mégy ki.

– Jó mulatást! – kiáltották utánam a leányok. – Kicsike, ne egyél sok csokoládét!

Alig tudtam visszafojtani a sírást, a torkomat valósággal fojtogatta, s ha még egy percig itt kell maradnom, azt hiszem, megfulladtam volna. Kint a folyosón görcsösen kapaszkodtam Lili karjába.

– Senki sem szeret, senki! Sem téged, sem engem! – tört ki szívemből az elfojtott keserűség.

– Édes kicsikém! – karolt át Lili, – s mindez miattam! Na, ne búsulj, nem tart már sokáig.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdeztem ijedten.

– Kis csacsi. Hát nem tudod, hogy egy hónap mulva meg lesz a képesítő s akkor válnunk kell. Ki tudja, merre vet a sors engem, te pedig itt maradsz és más ideált fogsz keresni.

– Soha, soha!

Eközben leértünk a földszíntre, a várószobába. Ott várt reánk egy csinos fiatalember, kinek még alig pelyhedzett az álla s akit én – nagy meglepetésemre – nem most láttam először. Mert voltam úgyan már Lili nagynénjének a házánál egy párszor, de Jankó, a jogászfiú egyszer sem volt odahaza. Hol láttam ezt a fiatal embert? – villant át agyamban a kérdés s rögtön jött is rá felelet: Hisz ez a Sárosi Magda jogászkája!

– Öcsém, Kendi Jankó – Uzoni Margit, – mutatott be Lili egymásnak.

Nem kerülte el figyelmemet, hogy „Jankó öcsém“ csalódottan hajtotta meg magát (ámbár kifogástalanúl), hogy az Uzoni Margit nevéhez más leányt képzelt. Azon sem csodálkozom s mindjárt meg is bocsátom neki, hogy milliószor jobban örül, ha Lili Sárosi Magdát tünteti ki barátságával s nem az én csekélységemet. Most Magdát kisérné haza! Hol a toll, mely le tudná írni Jankó öcsém boldogságát, ha ő végigkisérhetné az utcán Magdát! De végre is Jankó öcsém jól nevelt ifju volt, végtelenül örült, hogy megismerhette Lili kedvencét s kifejezte abbeli reményét, hogy jól fogom magam érezni náluk, bár az ő huga csak tizenkét éves, ő meg nagy sajnálatára már eligérkezett délutánra.

– Nagyon kedves, – gondoltam magamban, – akkor én ma délután jól fogok mulatni. Mert ugyan kinek telnék öröme egy jogász-gyerek kínszenvedéseiben?

Ám a mennyire gyenge erőmtől tellett, igyekeztem enyhíteni Jankó öcsém szenvedését s nálam szokatlan kedves előzékenységgel oldottam föl a délelőtt alól is.

– Jól tudom, – mondottam, – hogy a jogászok vasárnap délelőtt szeretnek – templomba járni s kérem, kedves Kendi, ne tartsa visza magát miattam a templomba menéstől.

Jankó öcsém gyanakodva figyelte arcomat. Vajjon gúnyolódik ez a prepa, vagy mint afféle falusi libácska, komolyan beszél? Szerencsére, Jankó öcsém abban állapodott meg, hogy én falusi libácska vagyok s megható korlátoltsággal mondá:

– Úgy van, Margit kisasszony, én rendesen eljárok a templomba – s ezt mondván, hirtelen előrántotta zsebkendőjét és roppant igyekezettel nyomkodta a száját, hogy valahogy el ne kacagja magát.

Csakhogy éppen nem mondta, de világosan kiült arcára, akár leolvashattam róla e szót: liba!!! (Három fölkiáltó jellel.)

De ő is leolvashatta volna az arcomról e szót: buta!!!!!! (Hat fölkiáltó jellel.)

– Minekelőtte azonban a templomba menne, – vettem föl a szót újra, – egy nagy kérésem volna, kedves Kendi.

– Kérem, parancsolja, – készségeskedett Jankó öcsém kézzel-lábbal.

– Ezt a skatulyát szeretném föladni a póstán… De nem tudom, hol a póstaépület.

– Majd elküldjük hazulról a cseléddel, – oktatott Jankó öcsém. – Nem szükséges ezt személyesen adni föl.

– Úgy ám, csakhogy erről senkinek sem szabad tudni magán kivül. S remélem, hogy nem is fogja megtudni soha.

– Kisasszony, ez a bizalom…

– Lili bizik magában, nem én, – igazítottam helyre Jankó öcsémet, aki meglepődve nézett reám. Úgy tetszett nekem, hogy még mindig ott ül arcán a liba szó, de most már nem fölkiáltó, hanem kérdő jellel. Ellenben kiült arcára a Lili neve is s ezután már annyi volt a fölkiáltójel, hogy nem is fért el Jankó öcsém széles arcán, mely az álmélkodástól még szélesebbre terült. De elég hamar összeszedte magát. Láthatóan fölizgatta, hogy most megtudja Lili minden titkát s büszkévé tette, hogy Lili megbizik benne.

Éreztem, hogy Jankó öcsém magába temeti a titkot, legalább egy hónapra, s ez nekünk elég.

– S kinek szól ez a csomag?

– Reviczky Gyulának.

– Reviczky Gyulának? Hát ez ki?

– Maga nem ismeri Reviczkyt, a költőt?

– Ah, pardon, hát hogyne. Igen… hát persze. Olvastam tőle egy pár verset.

– Én is olvastam egy párt. Lili is egy párt, – mondottam ártatlan képpel. – Azt hallottuk, hogy nagy beteg szegény. Kórházban fekszik. Lili néhány szál rózsát küld neki. Úgy-e szép gondolat tőle?

– Nagyon szép gondolat! – kiáltott föl lelkesülten Jankó öcsém s úgy látszik, csakugyan megkapta lelkét a gondolat szépsége, gyöngédsége. – Kisasszony! – szólt most olyan hangon, mintha legalább is Sárosi Magdát látná maga előtt e pillanatban – megnyugtathatja Lilit, hogy a titkát örökre eltemetem. Gyerünk a póstára.

Előbb azonban pecsétviaszt, spárgát kellett vásárolnunk. Bementünk egy boltba. Jankó öcsém gavallérosan fizetett, hiába tiltakoztam az ellen, hogy költségbe verje magát. A póstán is ő fizetett. Büszke volt rá, hogy részese lehet két leány édes titkának. A skatulyát én címeztem meg, a szállító levelet Jankó öcsém töltötte ki.

– A föladó neve? – kérdezte Jankó.

– Irjon oda képzelt nevet.

Jankó oda írta: Bánó Lili.

Megvoltam elégedve Jankó leleményességével. Lili küldi a rózsát s mégsem ő. Én meg fölírtam a skatulyára: Reviczky Gyulának, a költőnek. Budapest, Üllői-uti klinika. S szélről „Érték nélküli minták.“

Mily boldog voltam, édes Istenem, mikor a föladó vevényt tárcámba csúsztattam! Holnap már megkapja a költő a rózsát. Be fogja lehelni édes illatát. És eltünődik: vajjon ki lehet ez a Bánó Lili? Igazi vagy költött név-e? Akár igazi, akár nem, széplelkü fiatal leány lehet. Lám, nem élt hiába. A messze távolban is vannak szívek, melyek aggódnak az ő életéért. Olvassák költeményeit, szeretik, imádják őt. Jöhetsz, halál, jöhetsz! Ajkamon a te neveddel halok meg, Lili!

Jankó úr is – ezentúl így nevezem – szinte megváltozni látszott, mióta a rózsát póstára adtuk. Őt is láthatóan izgatta ez a dolog s egész úton arról beszélt, hogy de szeretné látni a költőt, mikor a csomagot fölbontja s megpillantja a rózsákat.

– Ezt magam is szeretném látni, – gondoltam, – de nem mondottam. Egyszerre aztán nagy nyugtalanság fogott el. Mi lesz, ha észreveszik a rózsalopást! Lili, amilyen büszke-bolond, amint szóváteszik a rózsabokrok megdézsmálását, jelentkezik Janka néninél. Elég lesz neki, hogy valaki mást gyanusítsanak s egy pillanatig sem fogja tűrni, hogy miatta más szenvedjen. De hát nem ugyan úgy cselekedném-e én is? Aztán, ha szó lehet bűnről, nem vagyok-e bűnös magam is?

Jankó úr észrevette a meglepő gyors változást.

– Miért lett egyszerre ilyen szomorú?

– Haza gondoltam, vajjon mit csinálnak otthon, – füllentettem.

– No, majd jól fogunk délután mulatni, – mondta Jankó úr. – Rajta leszek, hogy feledje az otthont.

– De hisz már eligérkezett.

Jankó úr fülig vörösödött.

– Hát igen, de majd kimentem magamat. A barátaimmal minden nap találkozhatom, de magával nem.

Álmélkodva néztem Jankó úrra. Azt hiszem, valóságos kérdőjellé vált az arcom.

Jankó úr még jobban elvörösödött.

– Vigyázzon, mert én nem szeretem a bókot.

– De, kisasszony! Hát csoda az, hogy rokonszenvezek az iránt, ki Lilinek egyetlen bizalmas barátja? Azt hiszem, hogy mi is nagyon jó barátok fogunk lenni s akkor majd…

– Közölni fogja, hogy van az intézetben egy prepa, aki iránt…

– Tudja?! Honnan tudja?!

– Hát melyik első éves prepa nem tudja ezt? Azt hiszi, ma látom magát először? Valahányszor sétálni visznek, ott settenkedik körülöttünk. Izgatottan lesi, várja, hogy elejtse a zsebkendőjét – Sárosi Magda. Nem igaz?

– Igaz, – nyögte ki Jankó úr boldog megadással.

– Aztán a zsebkendő egy kedvező pillanatban földre esik, Jankó úr odaugrik, fölkapja s bűvészi ügyességgel lop bele egy kis levélkét. Nem igaz?

– Igaz, igaz.

– És most Jankó úr barátságot fog velem kötni s délután levelet ír. Talán verset is. És megkér szépen, hogy nagy titokban adjam át Magdának. Eltaláltam?

– Ördöge van!

– Nos, csak írja meg a levelet, mig a hugával játszom. Nem tudnék háládatlan lenni. Maga nélkül a rózsákat tán nem is tudtam volna póstára juttatni. Aztán – már úgy is benne vagyok, egyik bünt követi a másik: át fogom adni a levelet Magdának.

– Maga angyal!

– Most mondta, hogy ördögöm van! Vigyázzon a szavaira.

Őszintén beszélve, jól éreztem magamat abban a tudatban, hogy bár fiatalabb vagyok Jankó úrnál, hozzáképest gyermek, én vagyok tulajdonképpen a nagy s ő a gyermek. Mint egy kezes bárány mendegélt mellettem, amig hazaértünk s otthon is egész nap megmaradt az én kezes bárányomnak. Az anyja egy ritka kedves, még fiatal asszony, csodálkozva kérdezte, erősen megnyomva az utolsó szót:

– Nos, Jankó, nem mégy templomba?

Mikor aztán látta, hogy Jankó egész délelőtt otthonmarad, kedves megbotránkozással csóválta a fejét.

– Jankó, Jankó, mi történt veled! Hova lett az ájtatosságod?

Jankó úr fülig pírúlt, dadogott valamit, aztán sietett fölhasználni az első kedvező alkalmat, hogy elmeneküljön anyja szerető csipkedése elől.

A kertben töltöttük a nap jó részét s büszke vagyok rá, hogy Jankó úr már-már megfeledkezni látszott a levélírásról. Uzsonna után nekem kellett figyelmeztetnem:

– Kedves Jankó, jó lesz, ha megírja a levelet, mert mindjárt vissza kell mennem az intézetbe.

– Az ám, a levél! – ütött a homlokára Jankó, kit ezentúl már csak Jankónak nevezek, mivelhogy erős barátságot kötöttünk a nap folyamán. – De hol írjam meg, hogy a mama észre ne vegye? Aztán… nem is illik, hogy magára hagyjam…

– Barátok közt ez megengedhető, – nyugtattam meg Jankót. – Üljön be a lugasba, azalatt én bemegyek a nénihez.

Jankó hálásan szorította meg kezemet, kipirúlva osont be a lugasba, izgatottan kotorászott elő zsebjeiből papírt, ceruzát s haját borzolva, ceruzáját rágva, neki dőlt a levélírásnak.

Sárosi Magda ma éjjel nem fog aludni! S ha magamért nem is, ezért a levélkéért ma estétől kezdve barátommá lesz Magda. Nem sokat érő barátság, de talán jobb a semminél. Mi más a Lili barátsága! – suttogtam magamban, amint beléptem a házba.

– Hát Jankó? – kérdezte a néni. – Talán mégis elment a templomba?

– Mindjárt jön, – feleltem. – Aztán elkisér az intézetbe. Fájdalom, mindjárt vissza kell mennem. Olyan szép volt ez a nap!

– Még nem szokta meg az intézeti életet?

– Nagyon nehezen megy. Lilin kivül nincs más jó barátom. S ezt nem is bánnám, ha Lili is első éves volna. De Lili most végez s akkor én egyedül maradok, pedig oly sokan vannak!

A jó néni szeretettel vont magához, megcsókolt s úgy a szívéből vigasztalt, mintha édes lánya lettem volna. Aztán figyelmesen a szemembe nézett s kissé elkomolyodva mondta:

– Lili túlságosan ábrándozó lélek. Ebben ne kövesse őt. Féltem Lilit. Az utóbbi időben nem tetszik a dolga. Alig tudom szavát venni s bár második anyjának tekint, valamit rejteget előlem. Nem közölt magával valamit?

Rettentő zavarba hozott ez a kérdés. Arcomon jól láthatta a néni, hogy olyas valamit tudok Liliről, amit ő nem tud. Mit tegyek? Szabad-e közölnöm bárkivel is Lili titkát?

Nagy nehezen összeszedtem magamat.

– Valóban, Lili nagyon hallgatag. Én is aggódom érette…

– Nos, nos, mit tud?

Mintha csak vasmarokkal fojtogatták volna a torkomat, éreztem, hogy egy pillanat s kitör belőlem a zokogás. Könyörögve néztem a nénire: ne faggasson! Nem szólhatok!

– Maga mindent tud, – szólt a néni szomorúan, – de megfogadta Lilinek, hogy megőrzi a titkát. Értem. Lili boldogtalan…

Nem tudtam tovább visszafojtani, zokogva borúltam a néni keblére s fuldokolva nyögtem: az, az… boldogtalan…

– Szedje össze magát, kedvesem, – riadt föl a néni. – Valaki jön… Menjen át a szomszéd szobába. Majd én elkisérem az intézetbe.

Betámolyogtam a szomszéd szobába s erőtlenűl roskadtam le egy pamlagra. Hallottam a Jankó ijedt kérdését:

– Hová készülsz, mama? Oly izgatottnak látszol!

– Én izgatott? Csalódol, Jankó. Elkisérem Margitot az intézetbe.

– De minek fáradnál, kedves mama? Én majd elkisérem.

– Jöhetsz te is, – szólt a néni, – de én is megyek.

Belépett hozzám, gondosan behúzta maga után az ajtót.

– Jöjjön, kedvesem a fürdőszobába. Csupa köny az arca, a szeme meg olyan vörös. Nem szeretném, ha valaki észrevenné, hogy sírt.

Szegény néni oly izgatott volt, hogy mikor valamennyire eltüntettük a sírás nyomát, a maga felöltője helyett mindenképpen az enyémet akarta magára erőszakolni, én azonban ezekben az izgalmas pillanatokban sem feledkeztem meg az én szegény Jankó barátomról s sikerűlt egy futó pillantásra egyedűl lennem Jankóval, ki már kétségbe volt esve miattam, illetőleg a – levél miatt. Hamarosan eltüntettem „a kis levélkét, drága kis levélkét“ s Jankó boldogan, hálásan kapta el a kezemet. Mielőtt megakadályozhattam volna: kezet csókolt.

– Az első kézcsók, – jegyeztem meg mosolyogva. – Köszönöm, Jankó!

– Gyerünk, – szólított a mama.

Jankóval madarat lehetett volna fogatni s nem tudta megérteni, hogy mikor ő oly boldog, mért oly kedvetlen a mamája. Százszor is megkérdezte: úgy-e, hogy ezután kijő minden vasárnap?

– De akkor nem mehet templomba, – gúnyolódtam Jankóval.

– Nos, nem megyek!

Megérkeztünk az intézetbe. A földszinti folyosón, az igazgatónő lakása és az iroda előtt, feltünő sok leány járt föl s alá, izgatottan tárgyaltak valamit s amint a nénit meglátták, valami különös suttogó morajlás futott végig a leányok seregén. Hallottam, amint valamelyik figyelmeztette a többit:

– Balázs Lili nagynénije!

A néni megszólította az első leányt:

– Nincs itt Balázs Lili?

– Lili… Lili… – szólt elfogódva, zavartan a kérdezett – bent van az igazgatónőnél.

– El vagyunk veszve! – suttogtam magamban s a hideg végig futott az egész testemen.

– Mi történt? – kérdezte a néni, kinek föltünt a leányok sokasága ezen a helyen s a kérdezett leány zavara.

– Semmi… semmi… – hebegett a leány. – Azaz hogy: tessék talán bemenni őnagyságához.

A néni nem is törődve velünk, fölindultan kopogtatott az iroda ajtaján, aztán mindjárt be is nyitott. Én reszketve állottam a fal mellett, önkéntelen Jankóba fogóztam, különben összeesem.

Abban a pillanatban surrant el mellettünk Sárosi Magda. Gúnyos pillantással mért végig, látva, hogy Jankó karjába kapaszkodom. És hallottam, amint pár lépéssel odább kacagva mondta a többinek: nemde szép egy pár?

Jankó zavartan tipegett-topogott, hallotta ő is Magda gúnyos megjegyzését, láttam az arcán, hogy mennyire szeretné tisztázni magát, de egy az, hogy engem nem hagyhatott el, más az, hogy nem is szaladhatott Magda után: az intézet falai között voltunk s nem kint az utcán! Éreztem, hogy meg kell nyugtatnom Jankót.

– Ne féljen, Jankó, majd a levél mindent helyre hoz. Sokkal nagyobb baj a rózsa. Szörnyet sejtek. Észrevették a rózsalopást…

Ha ebben kételkedtem volna, a leányok megújuló vitatkozása hamar eloszlatta ebbeli kétségemet.

– Lássátok, – mondta egyik – én mindjárt tudtam, hogy Balázs Lili dézsmálta meg a rózsabokrokat.

– De vajjon hová tette?

– Szegény leány! Én sajnálom.

– Na, én nem tudom nagyon sajnálni. Roppant gőgös.

– Nem gőgös, csak egy kicsit bolond.

– Holdkóros!

– Hallja? Hallja? – szóltam Jankónak. – Istenem! Mi lesz! Megyek.

– Hová?

– Janka nénihez, nem hagyom Lilit!

S mielőtt Jankó valamit szólhatott volna, hirtelen benyitottam az irodába.

– A kicsike! A Lili becéje! – hallottam, amint kinyitottam az ajtót.

Az irodában senki sem volt. Habozás nélkül nyitottam be az igazgatónő lakásába.

– Mit keres itt? – kérdezte Janka néni, oly szigorú arccal, hogy alig ismertem rá.

– A rózsa… a rózsa… hebegtem… és Lili, igen, Lili nem hibás.

Lili dacos nyugalommal állott a szoba közepén, arca, mint a fehérített vászon, de mikor megpillantott engem s hallotta az én hebegésemet, tűz borította el arcát, sikoltva szaladt felém, kezét a szájamra nyomta, hogy többet ne szólhassak.

Alig tudtam elhárítani Lili kezét, oly kétségbeesetten nyomta ajkamra.

– De Lili, én nem értelek téged… Mi titkolni való van abban, amit tettünk?

– Hisz megvallottam, hogy én loptam el a rózsát, – tört ki Lili s zokogva borúlt egy székre – mit akarnak többet?!

– Te elloptad, – mondtam én erőszakolt nyugalommal, de szavam már-már zokogásba fúlt – én meg kiloptam az intézetből: ez a valóság.

– Ah! És hova vitte? – kérdezte Janka néni megdöbbenéssel.

– A postára. Istenem… Hát olyan nagy bűn ez? Elküldöttük egy beteg költőnek, ki a kórházban sinylődik, kinek talán meg vannak számlálva a napjai…

Tovább nem tudtam folytatni, zokogásba fúlt a szavam, Lili is csöndesen zokogott, fejét egy pillanatra sem emelve föl.

– Reviczkynek küldötték, nemde? – kérdezte Janka néni s hangján éreztem a megindulást.

– Neki!

Janka néni Lilihez lépett, gyöngéden megsimogatta a boldogtalan leány fejét.

– Ismeri a költőt?

– Nem…

Aztán a nagynéni lépett hozzá.

– Látod, látod, te rossz leány. Mi szükséged volt az intézet rózsáira? Az én kertemből nem küldhettél volna?

– Elvesztettem az eszemet! – zokogott Lili. – Boldogtalan vagyok! Nagyon, nagyon boldogtalan vagyok!

– Csak egy kicsit beteg vagy, – csitította a nagynéni. – Te gyerek, te. Ma éjjelre, ha Janka néni megengedi, kijösz hozzám. Egy pár napig pihensz… Úgy-e, nagyságos asszonyom?

– Magam is ezt akartam.

Lili megragadta Janka néni kezét, elhalmozta csókkal s olyan meghatóan kérte:

– Bocsássa meg ezt az egy hibámat! Meghaltam volna, ha el nem követhetem!

Janka néninek köny csillant meg a szemében.

– Jó, jó, megbocsátok. Maga pedig, – fordult felém s megfenyegetett – annyi szeretettel fenyegetett meg! – vigyázzon, kicsi prepa. Ha máskor rózsát akarnak küldeni egy beteg költőnek, szóljanak nekem. Talán én is teszek hozzá egy pár szálat.

Ah! Istenem, de megkönnyebbült a szívem! S de megszerettem Janka nénit! Eddig csak szerettem, most már imádom is. Ha Lili elmegy, ő lesz az én ideálom.

Épp indulóban voltunk, mikor megszólalt a csengő. Jelezték a vacsorát. Mikor kiléptünk, a folyosón egy leány sem volt ott, Jankó nagy léptekben járt föl s alá, izgatottan várva reánk.

– Nos? – kérdezte tőlem.

– Semmi baj, Jankó, – nyugtattam meg fiatal barátomat. – A fő, hogy jó állapotban érkezzenek meg a rózsák.

Lili oly érzékenyen búcsuzott tőlem, mintha örökre válnánk. Újra meg újra megcsókolt s minden csókkal ezt rebegte: édes kicsikém! Elkisértem a kapuig s az udvarból visszaintett:

– Hamar meggyógyulok, csakhogy újra láthassalak!

Szegény Lili! Hamar meggyógyul! Ha volna a te betegségedre orvosság. De vajjon van-e?

Felmentem egyenesen a hálószobába, nem mentem vacsorázni. Könnyü volt kibújni a vacsorázás alól azzal, hogy a néninél már megvacsoráztam. Volt időm, hogy elkészüljek a leányok ostromára. Milyen faggatás, milyen vallatás lesz, ha ezek feljönnek a hálószobába! Nos, hadd jőjjenek, nem félek már. S csakugyan, mikor feljöttek, valósággal megütődtek azon, hogy vidám arccal fogadom őket. Erre nem voltak elkészülve. Nem csak azok jöttek, akik ebbe a hálószobába tartoztak, hanem a többiek is, a hányan csak befértek. Valóságos népgyülés volt ez.

Sárosi Magda fogott meg először.

– Úgy-e te vitted ki a rózsát?

– Persze hogy én.

– Na lám, – nézett körűl diadalmasan Magda, – nem megmondtam? Éreztem én a rózsa illatát reggel, csak nem akartam szólni.

– Azt jól tetted, – mondtam én, – mert akkor nem vihettem volna ki.

– S kinek vitted? – kérdezték egyszerre húszan is.

Megelégedéssel tapasztaltam, hogy egyszerre nagyot nőttem a leányok szemében.

– És Lili? Hol van Lili?

– Pár napra kivitte a nagynénje. Beteg szegény.

– De még mennyire beteg, – élcelődött egy negyedéves. – Ha az ilyen betegeket mind kivinnék, kevesen maradnának az intézetben.

Nagy nevetés igazolta, hogy ez a leány fején találta a szeget.

– Ő csakugyan komolyan beteg, – mondtam én. – Sajnálnotok kellene.

– Szegény! – sóhajtott Pál Vilma igaz részvéttel.

S íme, nincs egy is már, aki ne sajnálná, aki igaz részvéttel ne beszélne Balázs Liliről. Most már kezdik érteni mind, hogy hallgatagsága, zárkózottsága nem gőgösség, hanem titkolt bánat. De hát ki az a valaki? Ki az az „Ő“? Ezt szeretnék tudni mind.

– Ezt hiába ne kérdezzétek. Majd megtudjátok s akkor aztán – megsirathatjátok.

E rejtelmes szavak még jobban felköltötték a leányok kiváncsiságát, de szomorúan győződtek meg, hogy a „kicsikét“ hiába faggatják s azzal kárpótolták magukat egyelőre, hogy egy kicsit elpityeredtek. Megkönnyeztek valakit, akit nem ismertek s valakit, akit eddig gyülöltek: a boldogtalan Balázs Lilit!

Hiába, hiába! A leányszív mégis csak – leányszív!

Lassankint elszéledtek, ki-ki a maga hálószobájába. A mi hálószobánk is lecsöndesedett. Fölhasználtam egy kedvező pillanatot s Magdának kezébe nyomtam a levelet.

Elsikoltotta magát örömében, aztán megölelt, megcsókolt, majd végig keringőzte a szobát s mert neki nem volt titka a hálószobabeli pajtások előtt, diadalmasan, újjongva kiáltotta ki: levél! levél!

Úgy-e jól sejtettem: Sárosi Magda ma éjjel nem fog aludni! De lám, én nem kaptam levelet, s én is egész éjjel forgok ágyamban. Lelkem Lilivel meg a költővel társalkodik szüntelen. Kisérem a rózsát az ő útjában. Át a Királyhágón, a síkságon, keresztül a szőke Tiszán, mígnem eljut egy rengeteg nagy városba, rengeteg nagy városban egy szomorú házba, melynek kórház a neve, s melynek egyik szobájában most álmatlanúl, láztól gyötörve fekszik a költő s suttogja:

Számlálgatom, számlálgatom,
Hogy hány hetem vagy hány napom
Van hátra még…
Irgalmas ég,
Esdek, ne légy fukar nagyon.

Aztán nyílik az ajtó. Belép a portás. Átadja a költőnek a skatulyát. Oly gyönge, hogy föl sem tudja nyitani. Az ápolónő nyitja ki. És ott mosolyognak a rózsák, kissé hervadtan, de illatosan; édes gyönyörűségtől reszket a szíve, egyenkint kiszedi a rózsákat, hosszan elnézi, szemében túlvilági boldogság fénye gyúl ki… Ah, ha láthatná ezt Balázs Lili! Aztán édes álomba szenderűl s száll a lelke, száll, át a szőke Tiszán, a rónaságon, hegyeken, erdőkön keresztül, mígnem ide talál, ahhoz a leányhoz, aki a rózsát lopta neki! Vajjon ide talál-e?…

… Egy hete, hogy a rózsákat elküldtük. Ma jött vissza Lili. Arcán megmérhetetlen boldogság fénye ragyog. Csókokkal borít el, aztán megragadja karomat s szinte rohanva visz le a kertbe, a mi kedves bokraink mögé. Ott egy ujságlapot húz elő a szíve mellől, elém tartja a kivágott lapszeletet: Olvasd! Olvasd! A kezem úgy reszket, hogy szinte kiejtem a lapot. Vers van rajta: „Rózsák“ a címe. A vers alatt: Reviczky Gyula.

Dobogó szívvel olvasom, olvassa Lili is (ki tudja már hányadszor?):

Rózsák érkeztek a nevemre,
Gyönyörü rózsák egy dobozban.
Vajjon ki gondolt a betegre?
S a rózsákat ki küldte? Honnan?

Vizsgálom a dobozt; hiába.
Nincs rajt’ a föladó, ki hírt ád.
Kurtán csak ez van írva rája:
„Értéknélküli rózsaminták.“

Betegségemben, szép virágok,
Legyetek százszor üdvözölve!
Akárki küldött, légyen áldott,
Beteg szívet hozott örömre.

Ámbár az uttól megviselve,
Szépek voltak mégis, be szépek!
Hullj, drága illat, hullj szívembe,
Óh rózsák! Óh gyönyörűségek!

Virágzástok rövid valóság,
Dús lelketek enyészve hinti
Legszebb illatját. Drága rózsák,
Bár úgy tudnék meghalni, mint ti!

Egy-egy könycsepp hullott a lapra, mig egymást átkarolva, összebújva olvastuk a költeményt. Aztán kevés idő múlva fölkeltünk a padról s hallgatva bolyongtunk a kanyargós utakon. Elhaladtunk a rózsabokrok mellett. Teljes pompájukban állottak a bokrok. Édes, bódító illat áradott róluk. Lili szelid részvéttel mosolygott az illatozó rózsákra.

– Szegény rózsák! Irigylitek úgy-e társaitokat?

Majd hozzá tette csöndesen, alig hallhatóan: – én is irigylem…

KILENCEDIK FEJEZET.
Meghal a költő.

Lankás domb oldalán egy magas kőház: az én pap sógorom háza ez. Ennél magasabban csak az Isten háza fekszik, fönt a domb tetején. E két ház uralkodni látszik a völgyben elterülő falu fölött, melynek piros cserépfödeles házai barátságosan, szeretettel tekintenek föl ide. Körös-körül erdős hegyek szegik a falut s látom innét a híres Tusnád-fürdő fenyves borította hegyeit, melyek mögött csöndesen pihen a Szent Anna tó tengerkék vize. Be szép ez a falu, be szép ez a vidék! S hogy illik rá a neve! Erdővidék! Az a vidék, melyről Kriza János, a „Vadrózsák“ szerzője rajongó szeretettel írta:

Erdővidék az én hazám,
Székelynek szült édes anyám.
Zöld erdő zúgásán,
Vadgalamb szólásán
Nevelt föl jó apám!

Azt hiszem, messze földön nincs Csinódhoz hasonlatos szép falu. Nagy-Bacon ugyan az igazi neve, de egy részét Csinódnak hívják s mert nekem ez a név nagyon tetszik, akármit mond a sógorom, én Csinódnak nevezem.

– Hát jól van, legyen Csinód, – adja meg magát a sógor s kedves gúnyolódással teszi hozzá: hadd – „csubbanjon a cukor.“

Megijedek magamtól. Nini, még mindig gyermeknek tartanak, még mindig kényeztetnek. Hiába búcsuztam el a gyermekkortól, az én édeseim nem vették tudomásul. S csakugyan Róza sohasem mulasztaná el, hogy magasra ne emelje a cukrot s ne úgy ejtse a kávémba. Úgy teszek, mintha ez bosszantana, de valóképpen végtelenűl jól esik a szívemnek.

Róza… Ő itt van. Itt az édes anyám is. Hiába húzódoztak, tiltakoztak, amint meleg nyárra vált az idő, a sógor kocsira pakolta őket s elhozta ide ebbe a csöndes parókhiába, hová alig hallatszik be az utca zaja, hol csend, béke, szeretet honol, méltóan, illően egy papi házhoz.

És itt van – Lili!

„A nyarat nálunk töltöd – írta Ágnes pár nappal azelőtt, hogy indulóban voltam hazafelé – s elhozod Lilit is. Rózához írt leveleidből tudom, hogy városban, rokonoknál van az otthona s nem nagyon vágyódik közéjük. Nyugtasd meg, hogy testvérünknek tekintjük, s mert leveleidből azt látom, hogy boldogtalan, fölvidítására minden lehetőt elkövetünk. A lakás dolga ne nyugtalanítson. Hat szobából jut egy Lilinek is.“

Madarat lehetett volna velem fogatni, olyan nagy jó kedvre hangolt ez a levél. Nem kell még megválnom Lilitől! Alig merem leírni: bármennyire vágyakodott a szívem haza, az én szeretteim körébe, a gondolat, hogy Lilitől maholnap meg kell válnom, s talán sohasem látom többé, kimondhatatlan fájdalmat okozott szívemnek. Szaladva-szaladtam Lilihez, ki az utolsó hetekben összeszedte magát s csodálatos lelkierővel feküdt a tanulásnak – messziről lobogtattam Ágnes levelét.

– Tudod, mi ujság? Velem jössz. Együtt töltjük a nyarat! Hallod?

Lili könybe borúlt szemmel olvasta végig a levelet.

– Áldott jó lélek… – rebegte halkan.

– S hátha még megismered közelebbről! És Róza. És édes anyám. És Balázs, a sógorom. Mind csupa szív.

– És te, kicsike…

– Na, mondtam, én önző vagyok. Hát azt hiszed, nem magamért örülök a meghívásnak? Veled leszek, veled. Érted? Te veled!

Lili mosolyogva fenyegetett meg:

– Vigyázz, kicsike, vigyázz. Túlságosan szeretsz. Félek, hogy a nyáron kiábrándulsz belőlem.

– Én?

– Megrontom a nyaradat. Jegyezd meg jól: megrontom.

E szavaknál mintha felleg borúlt volna szép homlokára. A szívembe nyilallottak szavai, melyek a közeledő, kikerűlhetetlen vihart jelentették be. A vihart, mely kegyetlenül töri le a költőnek élete fáját s ugyanekkor sírig tartó gyászba temeti egy leány szívét…

Sokáig nem jött szó ajkamra, aztán hirtelen megfogtam Lili kezét, görcsösen szorítottam meg, hogy fölszisszent belé.

– Mire gondoltál? – kérdezte rémülten.

– Csak arra, – feleltem, nyugodtságot erőltetve magamra, – hogy: együtt leszünk. Mennél inkább hiszed, hogy megrontod a nyarunkat, annál inkább együtt leszünk. Együtt kell lennünk. Érted? Együtt kell lennünk!

Csöndesen, alig hallhatóan suttogta Lili s arca közben fehér lett, mint a fehéritett vászon: – Együtt leszünk. Együtt kell lennünk.

Im, együtt vagyunk. Négy hét óta ma hagyta el újra a szobát, a mi kis szobánkat Lili. Alig két hetet élvezte Ágnes virágos kertjét, járt be velünk erdőt, mezőt, aztán egyszerre ama szegény rózsafa sorsára jutott, melyet mindnyájunk nagy szomorúságára, egy hirtelen jött fergeteg földre tepert, derékba tört… Hiába oltunk bele új szemet, nem lesz többé oly szép, erős, mint aminő vala… Róza karjába s az én karomba kapaszkodik Lili, úgy lépegetünk lassan, csöndesen elébb-elébb. Alig jutunk a kétszer nyíló akác alá. Ott leülünk a padra. Gyönge karját nagy nehezen emeli föl, hogy átkaroljon minket. Mosolyra erőlteti ajkát.

– Látod, látod, úgy-e mondtam: megrontom a nyaradat.

Csókkal zárjuk le ajkát.

Aztán hosszú hallgatás következik. Egy úton jár mind a hármunknak a lelke. Hiába akarjuk elűzni a bús nap emlékét: megelevenedik, elénk áll s kényszerít, hogy foglalkozzunk vele. Lili, szegény Lili, a vakáció első két hetében csudás hősiességgel rejtegette szíve emésztő bánatát, lelkének gyötrelmes, szorongó félelmét s mig a költővel, messze tőle, együtt „számlálgatta, találgatta, hogy hány napja van hátra még“ s imádkozott az irgalmas éghez, hogy „ne legyen fukar nagyon“ – megható módon segített fölvidítani a házat, játszotta a bohó, a gondatlan leányt, kinek most, hogy zsebében a kitünő diploma, semmi gondja, semmi búja…

Jaj, de nehéz volt ezt sírás nélkül látni! S jaj, de nehéz leírnom, ami most következik!

Följegyeztem a napot: julius 13-ika volt. A tágas verandán ült az egész család, az asztal körül. Édes anyám az asztalfőn ült s azt hiszem, lelke ott kalandozott abban a kis faluban, annak a kis falunak csöndes papiházában, mely pár év előtt még a vidámság tanyája volt, s mig lelke a múlt emlékeivel társalkodott, szaporán kötötte az első harisnyát az első unokának: Ágnes leánykájának. A csöppséget, ki már a maga emberségéből tudott ülni, sőt a mászás tudományát is próbálgatta, az asztal közepére ültettük, ott repdesett, tapsikolt kövér kacsójával, s mi mind ahányan voltunk, gyermekké lettünk körülötte.

– Ki leánya vagy? – kérdezte Róza s diadalmasan nézett körül, mikor a kis baba igenlőleg biccentett a fejével. – Na látjátok? Ő az én leányom. Az is marad. Lefoglalom magamnak.

– Ó persze, – tiltakozott Ágnes.

– Hát kérdezd meg, – ingerkedett Róza – ki leánya vagy? Fogadjunk, hogy tagadólag rázza meg a fejét.

Ágnes mindjárt meg is próbálta s ím a kis haszontalan hamiskásan összecsücsörítette a szájacskáját, buksi fejét tagadólag rázta meg.

– Na, úgy-e, hogy nem a tied! – tapsolt Róza s újra megkérdezte a babát: ki leánya vagy? A baba, akár csak egy komédiás csikó, tizszer is meghajtotta a fejét egymásután.

– Brávó, baba, brávó! – tapsoltunk most mind Ágnes kivételével. Édes anyám is fölriadt merengéséből s szeretettel pihent meg a babán.

– Igen, ezt a gyermeket lefoglaljuk magunknak, – mondta édes anyám, s bár mosolyogva mondotta, kiéreztem a hangjából, hogy komolyan foglalkozik ezzel a gondolattal. – Nem most, – tette hozzá egy kis vártatva – majd később.

– Legalább lesz az életemnek valami célja, – mondta Róza inkább magának, mint nekünk s hirtelen nagy komolyság váltotta föl csapongó vidámságát.

– Boldog leány, – sóhajtott Lili. – Lám, a te életednek lesz célja mégis…

Mind megütődve néztek Lilire. Kínos hallgatás követte a szavait. Végre is sógorom szólalt meg.

– Lehet-e szebb, magasztosabb cél a gyermekek nevelésénél? Beleplántálni a fogékony gyermekszívbe a szépet, a jót? Esztendőről-esztendőre látni a gondunkra bizott csemeték fejlődését? Oly szép föladat vár a kisasszonyra! Ha bánat éri, ha az emberek rosszasága megkeseríti a szívét, az ártatlan gyermekszívek közé menekül s megvigasztalódik saját munkájának, fáradságának sikerében. Ha mindent elvesztett, ami kedves volt önnek, megmaradnak a gyermekek, akikért élni, fáradozni érdemes s a becsülettel végzett munka tudata kétségtelenül jótékony balzsam lesz sebzett szívére.

Mintha csak ravatal körül állottunk volna, úgy hatott rám a pap beszéde. Mintha itt feküdnék a halott s a pap vigasztalná a megszomorodott szíveket. A lemenő nap búcsuzó sugarai áttörtek a vadszőlő sűrű levelei közt, melyek a verandát végig beárnyékolták s úgy tetszett nekem, hogy e pillanatban messze innét, most száll le egy másik nap. Lili vállamra hajtotta fejét s könnyes szemmel hallgatta a pap beszédjét.

– Tovább, tovább, – kérte a papot.

De Balázs nem folytathatta, mert e pillanatban nehéz léptek kocogása hallatszott az udvar felől.

– Hozzák a póstát! – szólt Róza s leszaladt a lépcsőn, hogy átvegye.

Egy csomó ujságot és levelet lobogtatott a kezében.

– Tessék, tiszteletes úr, – nyújtotta át az újságokat, – prédikáljon ezekből. – Aztán hirtelen átfutotta a levelek címét. – Nekem is, neked is, neked is – mennyi levél! Hogy is bírja el a vasút! Levél dolgában csakugyan nem lehetett panaszunk ezen a napon. Hanem ezek a levelek olvasatlan maradtak ezuttal.

A sógorom alig pillantott az újságba, arca elhalványodott, aztán hirtelen összehajtotta s zavartan nézett reánk. Fölkelt az asztal mellől, látszott rajta, hogy szeretne elillanni, de zavara, megütődése oly nyilvánvaló volt, hogy önkénytelen elállottuk az útját. Lili halálsápadtan fogódzott belém s abban a pillanatban, hogy fölállott, vissza is rogyott a székre. Csak egy jajszó röppent el ajkáról s aléltan hanyatlott karjaink közé.

A szívem verése elállott. Azt hittem, Lili meghalt. Megszakadt a szíve. Tehetetlenül fogóztam az asztalba, le-leroskadtam, folyton Lili nevét kiabálva. Mind fejüket vesztették, csak sógorom és édes anyám őrízték meg nyugalmukat, amennyire ily körűlmények közt lehetséges. Balázs karjaiba emelte Lilit, bevitte a szobájába, utána mentek mind, csak nekem nem volt erőm követni őket. Görcsösen belekapaszkodtam az asztalba, előttem hevert a ledobott újság, ott feketéllett a vonal alatt a gyászkeret, benne e név: Reviczky Gyula. Tovább nem tudtam olvasni. Szemem előtt elhomályosodtak a betük, aztán mintha őrűlt táncra kerekedett volna minden betű, össze-vissza forogtak, kavarogtak, végre teljesen elsötétedett az újságlap, el az egész világ.

A földön elterűlve találtak meg. Az ágyban ébredtem föl. Lili volt az első gondolatom, mikor szememet fölnyitottam. Édes anyám ült mellettem, a többi bizonyára Lili mellett van.

– Lili… Lili… Hol van Lili?

– A szomszéd szobában fekszik. Egy kis láza van. Ennyi az egész.

– El akartok ámítani, úgy-e? Meghalt! Meghalt! Vigyetek hozzá!

Erre mind kiszaladtak hozzám a szomszéd szobából. Nyitva hagyták az ajtót, hogy beláthassak a Lili szobájába. Róza szájamra tette a kezét.

– Az Istenért, csöndesülj. Most aludt el Lili.

– Hát nem halt meg?

Fölültettek az ágyban, hogy láthassam Lilit. A félhomályból kivillant holt-halovány arca, de hallottam csöndes lélekzését s ez megnyugtatott.

– Él! Él!

Róza ismét ajkamra nyomta kezét. Haragosan szólt rám:

– Kicsike, hallgass.

De mindjárt meg is bánta, leült az ágy szélére, s mig egyik kezével átölelt, a másikkal szájamhoz tartotta a limonádés poharat: igyál, kicsike, igyál. Akarod, hogy csubbanjon?

– Akarom… Te drága, te jó lélek te!

– Lásd, – mondotta Róza csöndesen, – a szív sokkal erősebb, mint ahogy hisszük. Ma is csodálkozom, hogy akkor az én szívem meg nem hasadt. Nem hasadt meg. Élek. Egészséges vagyok. S Lili… Hisz ő nem ismerte „Őt“! Meggyógyúl ő is.

– A szíve nem…

– Talán az is.

– A tied meggyógyúlt?

– Az enyém?

– Felelj: meggyógyúlt?

Róza nem felelt.

– Látod, látod…

– De hogy lehet szeretni azt, akit nem ismerünk?

– Ismerte a lelkét. Azt szerette.

– Egyéb beszélni valótok nincs? – szólt közbe édes anyám s kezével végigsimított a homlokomon.

– Úgy-e már nincs lázam?

– Nincs, de mégis lázasan beszélsz. Nem szeretem az efajta beszédeket.

Szinte ridegen mondotta e szavakat édes anyám.

Róza visszasompolygott Lili ágyához. Én meg ráborúltam az én drága jó anyám kezére s csókokkal halmoztam el.

– Igazad van, igazad van. Na, ne haragudj, kicsi anyám. Úgy-e nem haragszol? Úgy-e te azért szeretsz olyan nagyon engem, mert a legkisebb vagyok? Na, mondjad, kicsi mamám, hogy azért.

– Azért, azért.

– Úgy-e csak nekem szabad mondanom: te kicsi anyám, te.

– Csak neked, csak neked.

Alig tudtam nyitva tartani a szememet s anyám mindegyre végig símogatta a homlokomat. De a szájam meg nem állott.

– Tudod-e, kicsi anyám, miért vagyok szerelmes Lilibe? Először is azért, mert – Lili. A te beceneved: Lila. Éppen csak egy betü a különbség. Te vagy az én kicsi Lila mamám. Nem vagy az?

– Az vagyok, az.

Lila mama a homlokomon felejtette a kezét.

– Szegény Lili… úgy-e jobb lett volna neki, ha meghal? No, úgy-e jobb?

– Aludj, kicsike.

– No, úgy-e jobb? Akarom, hogy csubbanjon!

– Jobb, jobb!

– Ne félj, kicsi anyám. Én nem leszek olyan bolond, mint Lili. Csak diplomám legyen. Soha el nem hagylak. Jöhet értem a királyfi: kikacagom. Megmondom neki: én csak az én kicsi anyácskámat szeretem. Nem hiszed?

– Hiszem, hiszem.

– Lila mama… kicsi anyám… Én most elalszom. Pá!

El is aludtam. Másnap, mikor az orvos megengedte, hogy fölkeljek, Lila mama nem győzött csodálkozni rajtam. A hőmérő 37 fokon alúl mutatkozott s a kicsike mégis félrebeszélt.

– Emlékszel, miket beszéltél?

– Minden szóra emlékszem. Tudtam, hogy bolondokat beszélek, de nem volt erőm, hogy magamba fojtsam a badarságokat.

– Idegláz, – mondta az orvos. – Előfordul azoknál, kik sok szellemi munkát végeznek.

– Még író lesz a kicsikéből, – évődött Róza.

De hát a fő, hogy talpra állottam s ott lehettem Lili mellett, bár az ápolásban alig vettem részt. Róza, ki valóságos ápoló talentum, egymaga akart végezni mindent. Ő csavarta a vízes borogatót, ő adta be az orvosságot, ő emelte, támogatta Lilit, s az én munkám mindössze annyi volt, hogy folyton ott lábatlankodtam és – aggódtam. Valóképpen úgy lett volna rendjén, hogy sorban virrasszunk Lili mellett. De Róza mindig kijátszott minket, s ha egy-egy pillanatra le is húnyta szemét, csodálatos pontossággal pattant föl a szeme, valahányszor friss borogatást kellett tenni Lili fejére vagy orvosságot kellett beadni. Szegény, jó Róza! A télen át, míg más leányok vígan keringőztek a fényes báltermekben, hányszor érte őt az éjfél, de még a hajnal is varrógépje mellett! Mennyire ráfért volna a pihenés, a szórakozás! S ím a nyárnak is nagy részét átvirrasztja egy beteg leány mellett, aki még pár hét előtt idegen volt neki. Keresem a magyarázatot s azt nemcsak az ő páratlan jó szívében találom, hanem e két leány sorsának, szomorú drámájának hasonlóságában is. Úgy látszik, a jellemük is egy. Mindkettő az a virág, mely csak egyszer nyílik, többet soha… Lili álmadozó, rajongó lélek, Róza csapongó kedvű, de alapjában mély kedélyű, s szerencsés természete a jókedv álarca alá tudja rejteni szíve fájdalmát. Nem csoda, ha megszerették egymást s ha Rózát annyira nem szeretném, még féltékeny is tudnék lenni. De nem vagyok féltékeny, mert bár Lili látszólag megosztja szeretetét köztünk, érzem, hogy most még erősebben szeret, mint valaha. Mindazért a gyöngédségért, melegségért, mely családunk minden tagjának szívéből Lilire árad, nekem hálás első sorban.

– Mégis szeret az Isten, – suttogja Lili, – amint a fa alatt üldögélünk. – Ha téged föl nem födözlek, mi lett volna velem e nehéz napokban? Mert hiába, – folytatta gyöngén emelkedő hangon – ha örökre beborúl is az ég fölöttünk, ennél sokkal írtózatosabb a halál, a megsemmisülés, aludni a hideg hant alatt, minden remény nélkül, hogy valaha lássuk Isten áldott napját.

– Igaz, igaz, – rebegtük önkéntelen.

– Azt mondják, hogy Ő meghalt? Nem igaz. Meghalhat-e a költő? Teste elporladhat, a lelke halhatatlan; szíve dobogását szűntelen érezzük dalaiban. Csak az halt meg belőle, amit amúgy sem ismerék. Mindaz, mi lelkemet rabúl ejtette, él, élni fog mindörökké!

– Mindörökké.

– El-eljárok majd sírjához, – folytatta álmadozva – s ő majd csodálkozva tekint le az égből: mit keres síromon az a fekete ruhás… az a sápadt képű apáca.

Megdöbbenve néztünk Lilire. Azt hittük, félrebeszél.

– Mintha hűvösödnék az idő, – mondotta Róza, – gyerünk be.

Lili mosolyogva nyugtatta meg.

– Szellő se lebben, szinte forr a levegő. Légy nyugodt, édesem, nincs lázam. Ép elmével jutottam arra az elhatározásra, hogy zárdába megyek. Apáca leszek. Tanító apáca. A ti áldott jó sógorotok szavai megtérítettek. Igazat mondott, az én életemnek van célja. A különbség csupán annyi, hogy a zárda falai közt élek szent hivatásomnak. A zárda iskolája s a temető lesz az én világom. Amott tanítok, nevelek szeretettel, emitt ápolom a költő emlékét. Lehet-e ennél szebb, magasztosabb célja egy nő életének?

Hirtelen hozzám fordult, megsimogatta arcomat:

– Nos, kicsike, nincs igazam? Szólj már! Mért hallgatsz?

Alig jött szó ajkamra. Mintha fojtogatták volna a torkomat. Szememből megeredt a könny zápora s fuldokolva borúltam Lilire.

– Igazad van, igazad, de én elveszítlek örökre!

Róza is sírt. Könnyes szeme ugyanazt mondotta, amit én szóval.

– Ó te bolond kicsike, mit beszélsz? Hogy veszítenél el örökre? Egy pillanatra sem veszítesz el. Csak a világ elől temetkezem el, de lehetséges volna-e, hogy magammal ne vigyem a ti sziveteket? Lehetséges volna-e, hogy a zárda magányában ne társalkodjam veletek! Ne érdekeljen sorsotok, életetek minden mozzanata; hogy ne vegyek részt veletek örömben, bánatban? Mit gondolsz, kicsike? Tudom, bizonyosan tudom, hogy még meg is látogatsz. Meglátogattok. Róza, te hallgatsz, Róza te sírsz, csak sírsz. Sajnálsz, úgy-e? Ne sajnálj. Hát te talán nem úgy cselekedtél, mint én cselekszem majd? Nincs-e neked is egy kis cellád, mint a hogy lesz nekem? Én a feszület elé térdelek, te a varrógép fölé hajolsz s űzöd bús emlékeidet. Te is sírsz, mikor senki sem látja, csak a jó Isten, én is. Mi a különbség életünk között?

– Semmi, semmi…

Éppen jókor jött Ágnes, karján a kicsi Mariskával, ki messziről repdesett kacsóival Róza felé.

– Gyere, gyere, Róza mamához, – nyújtotta Róza karját a baba felé. Elkapta anyja karjáról a babát, s oly hevesen csókolta össze, hogy a baba fölsikoltott. – Kié vagy? Úgy-e, az enyém? A baba kedvesen hajtogatta a fejét.

Egyszerre fölvidultunk mind. Jött édes anyám is, a sógor is s ez a csöpp baba lett a központ. Sorba csalogattuk Rózától, de egyikünkhöz sem jött, csak hamiskásan csücsörítgette a száját. Mintha mondta volna: majd ha fagy. Ágnes adta a duzzogót. Szidta Rózát. Bizonyosan megbabonázta ezt a leánykát.

– Meg bizony. Úgy-e baba, megbabonáztalak? Kié vagy? Kié? A Róza mamáé?

– Mam, mam, – gügyögött a baba.

Lili meghatottan nézte a kedves jelenetet. Fejét a vállamra hajtotta s úgy suttogta csöndesen, alig hallhatóan: de szép az élet! Ó de szép!

TIZEDIK FEJEZET.
A költő a költőről.

Mint ahogy a sors keresztűl húzza sok szép tervünket, édes, fellengős álmainkat, ugyanezt cselekszem én is könyvem sűrűn teleírt lapjaival. Most, hogy érettebb ésszel olvasgatom a lapokat, szinte röstellem, hogy volt idő, midőn jelentékeny eseménynek tartottam sok semmiséget, bölcsességnek mosolyra fakasztó együgyüséget.

Huzzuk keresztül!

Ím, eljutottam életem útjának első fordulójához, kezemben a diploma s el akarom hitetni magammal, hogy csak most látok tisztán, világosan mindent, ami körülöttem történik s valóképpen most kellene búcsúznom a gyermekkortól. Újra meg újra olvasom, mit három év leforgása alatt könyvembe beirogattam s úgy tetszik nekem, hogy több a följegyzésekben az örök feledésre, mint az emlékezésre érdemes. Abban a pillanatban, amelyben egy végtelen hosszú csók után Lili kifejlett karjaimból s a messzeség elnyelte alakját, az én lelkem mintha elvesztette volna tartalmát: üres lett a lelkem, üres körülöttem az egész világ. Tehetetlen kesergés, vágyakozás Lili után, sóhajtások, könnyek; aztán ezek merő ellentéteként mindenféle intézeti csínyek, melyekben magam is részt vettem: ez nagyjában három esztendő története. Amit az első esztendőben remélni sem mertem, a leányok megszerettek, sőt becéztek. Ártatlan természetű csínyjeikből nem vontam ki magamat, sőt egyikben-másikban vezető szerepet játszottam. Mi tagadás: visszaéltem a jó hiremmel. Fehér liliomnál fehérebb ártatlanságomban annyira bíztak, hogy rólam föl nem tételeztek semmi pajkosságot. Majd sok száz esztendő multán, mikor rombadőlt az intézet, kő kövön nem marad s valami más épület fundamentumát ássák a kert hátsó felében, hasábokat fognak írni az újságok arról az érdekes leletről, mit a napszámosok csákánya és ásója feszít ki a föld mélyéből: vagy húsz darab kávés csésze lesz ez az érdekes lelet. Én ástam el valamennyit egy sötét éjszakán, én mondottam fölöttük a halotti beszédet: nyugodjatok békén, legyen könnyü a föld fölöttetek.

Vajjon hogy kerültek ide ezek a csészék? – tünődnek, okoskodnak majd az újságok. S mely századból valók lehetnek? És nem lesz, aki megfejtse, ha e könyv is elenyészik, a rejtelmes leletet. Nem lesz aki megmondja: úgyan ne törjétek a fejeteket. Ennek előtte sok száz esztendővel a prepa-iskola pajkos leányainak nem volt okosabb dolguk, mint hogy ezeket a kávés csészéket eltemessék. A derék szállító, ki az intézetnek a tejet szállította, egyszerre csak mit gondolt, mit nem, azt gondolta, hogy a tej vízzel szaporítva is tej marad. A kávé napról-napra élvezhetetlenebbé vált. Az igazgatónő szidta a szállítót, a szállító esküdözött mennyre-földre, hogy ő igaz keresztény ember, de a tejet mégsem részesíti a szent keresztségben. A leányok nem sokat teketóriáztak: összebujtak, tanakodtak s elhatározták, hogy eltüntetik a csészéket. Ha nincs csésze, nincs miből kávét igyanak. Így kerültek föld alá a csészék. Egymagam adtam meg az ártatlan csészéknek a végtisztességet, de az is igaz, hogy mikor vizsgálatra, vallatásra került a sor, nem állottam elő, mint annak idején a rózsákkal: én vagyok a bűnös, engem büntessenek. Persze, az eltemetett csészék helyett új csészék kerültek az asztalunkra, de az is igaz, hogy az „igaz keresztény“ attól kezdve többé nem keresztelte a tejet.

Ezzel a hősies cselekedetemmel megalapítottam a népszerüségemet. Leolvastam a leányok arcáról: lám, lám, mégsem az, akinek gondoltuk. A nevemnapjára emlékkönyvet vettek s azt lassankint teleírták – – mivel? Előveszem ezt a kis könyvet. Mennyi bohóság, mennyi kedves butaság van benne! De ezek a bohóságok, ezek a kedves butaságok mind jótékonyan hatottak a lelkemre. Világosan láttam a derék leányok abbeli igyekezetét, hogy fölvidítsanak, hogy a maguk módja s tehetsége szerint pótolják – Lilit! Nem pótolták, nem tudták feledtetni, de engem mélyen meghatott a nagy gyöngédségre valló igyekezet. Mi másként beszéltek most már Liliről is! Most már mind megértették Lili tartózkodó, félrehuzódó természetét. Nem volt az gőgösség, ó, nem! – vallják most egyértelemmel s esténkint, mikor magunkra maradtunk, együtt sirattuk Lilit és a költőt! Ha minden könnycseppből egy virág fakadhatott volna s ezt mind ráhintjük a költő sírjára, kerek földön nem lett volna oly virágos sírhalom több, mint a költőé. Minden nap, melyen levél jött a zárdából, ünnepnap volt nekünk. A titok, mely addig kettőnk titka volt, valamennyi leány titka lett s egy sem volt köztünk, ki ne szerette volna a „Rózsák“-at, szerintünk a legszebb költeményt. Irigyeltek engem, hogy én loptam ki a rózsákat az intézetből.

Olvasgatom az apró jegyzeteket könyvemben; olvasgatom a vékony betüs sorokat, miket a leányok írtak az emlékkönyvbe: kinek, ami titka volt, mind lerakta a könyvecskébe, vagy amit e könyvecskére bízni nem mert, azt külön bízta rám. Fiatal leányszívek édes titkainak „gyűjteménye“ lettem én s letörlője azoknak a könyeknek, melyek oly könnyen fakadnak fiatal leányok szemében. Ám az is igaz, hogy amily hirtelen fakadnak e könnyek, oly hirtelen enyésznek is el. Mintha csak a borús eget látnám, melyből az imént szakadt a záporeső s már ragyog is rajta a vidám szinekben játszó szivárvány.

Sokat mulattam azon magamban, hogy ezek a bohó leányok mind közlik velem a titkukat s eszébe sem jut egynek sem megkérdezni: hát a te szíved rejteget-e valamit? Valami hallgatag megállapodás volt köztük, mint a minőt már gyermekkoromban megfigyeltem otthon, amit azonban nyiltan senki sem mert megmondani nekem. A négy év alatt alig nőttem, alig fejlődtem valamit s ha lehetséges, még véznábban kerültem ki az intézetből, mint ahogy odakerültem. Már féltem Janka néni elé kerülni, mert csak rám nézett s kergetett a betegszobába.

– Jaj de sápadt, kicsi prepa. Mi baja? Semmi? Csak tessék a betegszobába menni.

A jó Janka néni méltán hihette, hogy beteg vagyok, holott valóképpen nem voltam az. Penészvirág voltam, vagyok: ez az igazság.

Olvasgatom, olvasgatom a hevenyészve, könyvembe vetett sorokat s érzem, hogy lángba borul az arcom. Megállok egy helyen, rátapad a szemem egy névre s nem tudok megválni e névtől.

Nem a Lili neve.

Először beírtam a nevet egészen. Másnap kihuztam. Harmadnap úgy betintáztam, hogy soha senki meg nem fogja tudni, mi volt írva ide. Később mást gondoltam: az igazi név helyett nekem tetszőbbet írtam be, de vezeték név nélkül. Megállapodtam a bátyám nevében. Itt a név: István.

Egyszer láttam, azóta sem. Vajjon látom-e többet? Nem hiszem. De a neve, költött neve itt a könyvemben s ezt már nem tudom kitörülni.

Két éve már, hogy láttam. A nevet már azelőtt ismertem. Egy pár csengő-bongó vers alatt láttam azt. Nem tettek rám a versek mélyebb hatást. Fiatal kezdő költőnek véltem, aki verseket ír valakihez, akit csak messziről, látásból ismer. Szőke hajú, halovány képü, magas nyulánk ifjunak képzeltem a versei után, de részben csalódtam. Nem kellemetlenül. A képe elég halovány volt, nyulánknak is elég nyulánk, de a haja fekete s arcán méla borongás ült, mely még akkor sem enyészett el, ha arca mosolyra derült.

A nekünk való színművekhez elvittek, néha-néha hangversenybe is. Én a hányszor csak lehetett, mindig elmentem a színházba, de a táncmulatságokkal egybekötött hangversenyek nem vonzottak. Egy hangversenyre mégis elmentem. Volt a műsorban egy pont, mely különösen érdekelt: Reviczky élete és költészete. Külön megkértem Janka nénit, hogy, ha erre a hangversenyre az intézetből visznek lányokat, mehessek el én is.

– Értem, kicsi prepa, értem, – mosolygott Janka néni. – Ha nem lesz beteg, elvisszük.

Mondhatom, a fölolvasás nem nagyon illett oly hangverseny műsorába, melyet tánc követ. Asszonyok, lányok, de még a férfiak is mindegyre törülgették a szemüket, a prepák meg alig tudták visszafojtani a zokogásukat, mikor a fiatal költő arról a megható gyöngéd figyelemről beszélt, melynek hatása alatt született a „Rózsák“ című költemény. Amint az én gyermekeszemmel elképzeltem, úgy rajzolta elénk a fiatal költő is a megragadó képet: a költő ott fekszik halálos ágyán s tünődve nézi a rózsákat. A kórház ablakán beragyog a lemenő nap búcsuzó sugara, az utolsó sugár, mely glóriát fon a költő homloka köré… ki küldte a rózsákat, vajjon ki? – kérdi a fiatal költő. Akárki küldte, legyen áldott. Megaranyozta egy sokat szenvedett költő utolsó napjait! Még egy dal és vége a hangversenynek. Még egy rövid félóra s táncra perdül a fiatalság. Mind boldog, aki a fiatal költővel táncolhat. Az én pajtásaimat mind elkapkodták mellőlem, egymagam gunnyasztok egy sarokban. Tekintetem belevész a táncosok forgatagába, de szemem megkapja a fiatal költő daliás alakját s többet el sem ereszti. Aztán szinte elnevetem magamat: olyan bolond gondolat villan meg az agyamban.

– Addig nézem, mig ide varázsolom, – gondoltam magamban.

S még helyre sem utasíthattam magamat ez önhitt gondolatért, a költő épp előttem áll meg egy föltünő szép leánnyal, mély bókkal hajtja meg magát, aztán néhány lépéssel tovább leül a leány az anyja mellé. A költő tekintete felém fordul, egy pillanatra mintha tétovázna, végre is elszánja magát, egyszerre hozzám tart s meghajtja magát.

– Be kell mutatnom magamat?

– Ez igazán fölösleges, uram.

– Megajándékoz egy fordulóval?

– Végtelenül sajnálom, de nem tudok táncolni.

– Az első leány, akitől ezt hallom, – néz rám kétkedően a költő.

– Pedig én ismerek olyan leányt is, aki tudott valaha táncolni s elfelejtette.

– Egy lány, aki a táncot elfelejti! Ilyen is van?

– Van. Az a leány, aki Reviczkynek a rózsákat küldötte.

– Talán kegyed…

– Nem, nem, – szakítottam félbe. – Azaz hogy – volt benne némi részem.

– Megengedi, hogy leüljek?

– Ha nem röstelli egy penészvirág mellé ülni…

– De kisasszony!

– Hát akkor kárpótlásul elmondom a rózsák történetét.

A leányok nagy bosszúságára a költő csak a már köteles négyesekre mozdult el mellőlem, újra meg újra visszajött hozzám. De ütött a mi óránk s a „maszik“ (prepa nyelven így híttuk a gavallérokat) hiába könyörögtek Janka néninek, éjfélután három órakor összegyűjtötték a leányokat (nem volt könnyű munka!) s nehéz szívvel ott hagyták a szupé-csárdást. Valami úgy ránehezedett az én szívemre is… A költő lekisért az utcára. Hosszan tartotta kezemet a kezében.

Az én kezem nagyon remegett. Talán az övé is egy kicsit. Annyit sem tudtam mondani: jó éjt! Ő sem mondott semmit.

Én ezt gondoltam: most láttalak először és utoljára. Vajjon ő mit gondolt? Bizonyosan ő is ezt gondolta.

Elhelyezkedtünk a kocsiban. Sárosi Magda, Pál Vilma meg én egy kocsiba kerültünk.

Mondta Magda: Csinos fiu ez a poéta.

Mondta Vilma: érdekes az arca.

Kérdezte Magda: hát te mit szólsz, kicsike?

Feleltem én: semmit.

TIZENEGYEDIK FEJEZET.
Levelek a zárdából.

Nincs hét, hogy levelet ne kapjak Lilitől. S nincs hét, hogy ne írjak neki. Belenyugodtam, hogy nem látom napról-napra: olvasom a leveleit s annyi mintha színről-színre látnám, mintha hallanám lágyan csengő, szomorú hangját. A nagy messzeség nem tudott elválasztani s ez a messzeség tán még erősebben összeforrasztotta lelkünket. Amit még Rózának sem mertem megvallani, neki megvallottam az első pillanatban. Mit vallottam meg? Azt, hogy lelkem sokat foglalkozik Istvánnal. Azt, hogy utban vagyok én is a zárda felé. Azaz lennék, ha volna erőm elhagyni hitemet. De kálvinista pap volt az édes apám. Nem hagyhatom el a hitemet, nem lehetek apáca! De szükséges-e a zárda falai közé temetkezni, hogy ne halljuk a nagy világ lármáját? Ime kezemben a diploma, válogathatok a legelrejtettebb faluk között.

Írja Lili, hogy ő teljesen kibékült sorsával. Az angol kisasszonyok budapesti zárdájában él annak a szent hivatásnak, melyről a sógorom oly ékesen beszélt. Ez a beszéd az ő lelkét meggyógyította. Ha látnád – írja egyik levelében – mennyire szeretnek tanítványaim! Nem is szeretet ez, több annál: rajongás. Akár csak téged látnálak, kicsike, ismeretségünk első idejében. Mind olyan punktum kis leányok, mint a mekkora te voltál. Ahányszor végighaladok a padsorok közt, elkapják fátyolom szélét s csókolják. Megható szeretet fénye ragyog szemükben, amint tekintetemet végighordozom soraikon. Boldog, akit megszólítok s nemes versenyre kelnek a szeretetemért. De én nem tudok különbséget tenni köztük. Nem is akarok. Nem oltom beléjük a bigottságot, de annál erősebben a tiszta vallásosságot, az Istenben való erős hitet. Ez volt az én legfőbb erősségem a megpróbáltatás nehéz napjaiban, ez a hit tartja bennem az életet, nyugtat meg sorsomban, mely nem oly szomorú, amint talán sokan képzelik. Tudom, hogy nem élek hiába s ez a tudat feledteti velem, hogy másként is alakulhatott volna életem folyása.

De ki tudja, mi tenger csalódás érte volna túlságosan érzékeny lelkemet, ha kint maradok a nagyvilágban, s lassankint eltemetem azt az édes álomképet, melyet a rajongó leány képzelete szőtt! Nem voltam éppen csúnya leány, sőt némelyek – rólad nem is beszélve, – nagyon szépnek tartottak, kereshettem volna hát a boldogságot a rendes úton, a rendes szokás szerint. De van-e a földön teljes, zavartalan boldogság? S lehettem volna én boldog bárkinek is az oldalán, ha nem lett volna erőm eltemetni az ő emlékét? Nem, nem! Mért tegyek mást is boldogtalanná?

Ezek a gondolatok vezettek a zárdába, s félek, hogy téged is hasonló gondolatok foglalkoztathatnak. Ám ami nekem szabad volt, nem szabad neked, édes kicsikém. Neked van édes anyád, vannak testvéreid. Nekem sem anyám, sem testvéreim. Nekem nincs otthonom. Nincs, akinek keblére boruljak s kisírjam magamat. Egyedül te és a tieid azok ezen a nagy világon, kik megértenek engem, akik szeretettel zártak kebelükre. De végre is nem lehettem mind halálig terhetekre. A te édes anyádnak van már egy leánya, ki lemondott arról a boldogságról, mit férjhezmenésnek nevez a világ s nagy valószinüség szerint lesz még egy olyan leánya a te személyedben. Még csak én kellenék közétek! Három ilyen bolond leány egy födél alatt, nemde sok volna a jóból? Minden úgy van jól, ahogy van, kicsikém.

De, amint írod, „kijárod“, hogy lehetőleg a legelrejtettebb faluba nevezzen ki a miniszter. Nos, vágyad könnyen teljesülhet, csak arra vagyok kiváncsi, hogy meddig birod ki a „zárdai“ életet? Ki becéztet majd? Kin zsarnokoskodol? Mert, ne tagadd kicsikém, jó adag zsarnoki természet van benned. És hidd el nekem, kicsikém, nem szükséges a legelrejtettebb faluba huzódni, hogy a világtól távol, elrejtve legyünk. Magamon tapasztalom ezt. Mert gyakran sétálok a nagyváros utcáin az én növendékeimmel s lám, engem nem zavar a nagyváros lármája, sokadalma, ez a sürgés-forgás. Ezren meg ezren haladnak el mellettem, de én nem látom az embereket, csupán az én kedves növendékeimet. A nagyváros üres csillogó fénye nem érdekel. Kart karba öltve suhannak el mellettem fiatal párok s nem érzek irigységet.

Lelkem minden gondolatja növendékeim, köztetek és ama sírhant közt oszlik meg, mely a halhatatlan költő porlandó földi hüvelyét takarja. Van az esztendőnek két napja, mikor utam kivisz a temetőbe. Egyedül megyek, de úgy érzem, hogy ilyenkor te is velem vagy. Julius 11-ike az egyik nap, a költő halálának napja. E két nap nagy részét a kerepesi-uti temetőben töltöm. Néhány szál rózsát s szegfüvet viszek magammal, amazt azért, mert ez a virág volt az, mely élete utolsó napján megbékítette a halál gondolatával, emezt meg azért, mert mint később hallottam, a szegfü volt a kedvelt virága. Éppen mint neked, kicsike. Te azt hiszed, hogy könnyeket ontok sírja fölött? Miért? Az én számomra nem halt meg ő. Nem volt az az ideális alak, minőknek fiatal leányok a költőket képzelik. Kis termetü, vézna ember volt, ugyanaz férfiban mint te nőben, kicsike. Mit bánom én? Én a lelkét szerettem, mely nem volt közönséges, mindennapi lélek. S most, hogy olvasom életének szomorú történetét, bús árvaságát, elhagyatottságát, küzdelmeit, vergődéseit, lassu haldoklását: nő az alakja szememben, folyton nő s csoda-e, ha szentjeim közé avattam őt?

Kilesem a pillanatot, mikor senki sem jár sírja tájékán s letérdelek sírköve előtt. Elrebegek egy imádságot, aztán szépen leteszem sírjára a virágokat. Erős a hitem, hogy lát engem onnét a fényes menyországból s ez a tudat végtelen boldoggá tesz. Fölvidultan, megkönnyebbűlten búcsúzom a sírtól, s csodálkozom, hogy a sírok sorai közt bolyongva látok itt-ott valakit, aki átöleli a sírköveket és keservesen zokog. Miért sírnak, miért zokognak? Van-e szebb hely a temetőnél? Van-e még ehhez hasonlatos birodalom, hol nincs bánat, szenvedés, nyomoruság, emberi gyarlóság? Egyiknek díszesebb a sírköve, mint a másiknak, de azért van-e itt irigykedés?

Bűnnek tartanám a halál után való vágyakodást, valameddig másoknak haszna van az én életemben, de viszont jöhetne érettem bármikor a halál angyala, készen találna engem. Nem félek a haláltól. Nem zúgolódnám Isten bölcs rendelése ellen. Egyedül ő tudja, kinek meddig van helye itt a földön, az élők között. S kérdem: vajjon az, kinek sírjához most elzarándokolok, ha tovább él, ha élete más körülmények közt folyik, hagyott volna-e maga után oly megható szép emléket az emberek szívében, mint aminőt itt hagyott? Vajjon az élet további folyamán nem érte volna-e lelkemet szörnyü csalódás? Csalódás, mely mélyebb sebet vág szívünkön a halálnál?

Hiszed-e már, hogy nem vagyok boldogtalan? Hiszed-e, hogy lelkem nyugodt s a zárda komor falai közt is napsugaras az én életem?

– Hiszem, hiszem, – rebegi ajkam önkéntelen. S nagy kedvem kerekedik, hogy temetést rendezzek. Eltemetni egy bohó ábrándot. Nagy kedvem volna tűzbe dobni mind azt a sok ujságot, melyekben szépen csengő-bongó versek olvashatók az én fiatal költőmtől. Aki talán ha tudná, hogy én titkon megszerzem mindazokat az ujságokat, melyekben az ő nevét látom, kinevetne, vagy legjobb esetben szánakoznék a szegény penészvirágon. Nem, nem, ezt nem tudnám elviselni! Ne nevessen rajtam senki, ne szánakozzék rajtam senki. Sem ő, sem más!

Ah, de gyáva vagyok. Még egy napra megkegyelmeztem a verseknek. Bolondítom magam, hátha nekem szól közülök egyik-másik. Hisz az igaz, hogy fekete a hajam, a szemem is; az is igaz, hogy a szemem titkolt bánatot rejteget – és így tovább és tovább – találok reám illőt eleget a versekben, de hány ezer leány van rajtam kívül, akikre ez elkopott frázisok ráillenek! Mindössze egy levél tanuskodik mellettem: a Sárosi Magda levele. Ő Budapesten járt s véletlenül találkozott a költővel. S írja Magda, hogy a költő különösen érdeklődött a kis prepa iránt, aki Reviczkynek oly nagy bámulója, amilyen kicsi ő maga. – Megcsíptelek, kicsike! – írja Magda. Mindig mondtam én az intézetben, hogy te nagy titkot rejtegetsz előlünk. Mi bolondok minden titkunkat közöltük veled, te meg hétszeres zár alá tetted a te titkaidat. – Most is oly beteges? – kérdezte a költő. – Mi kár érte! – sóhajtott. – Szeretnék még vele egyszer találkozni. – „Ezek a saját szavai“ – fontoskodik Magda – én meg nevetek a Magda tyúkeszüségén. Szeretne még egyszer találkozni velem! Nos hát én is. És aztán? Vajjon mit szólna Róza, ha megmondanám neki, hogy egy budapesti költő szeretne velem találkozni? Mintha hallanám a véleményét, úgy élvezem magamban.

– Szeretne veled találkozni egy költő? – kérdezné Róza – hát jöjjön ide. Ágnes olyan tejfölös paprikás csirkével traktálná meg, hogy ódát írna a paprikás csirkéhez.

Az bizonyos, hogy, ha Rózának szólnék, könnyebben menne a „temetés“. De nem szólok, megpróbálom magam erején temetni el bohó álmomat. S megpróbálom minden gondolatomat egy háromszáz forintos tanítónői állás elnyerésére terelni. Ah, Istenem, nem utolsó dolog, ha az ember elmondhatja magáról: a magam kenyerét eszem! Nem kell pénzt kérni senkitől, még attól sem, ki szívesen adja, ki utolsó falatját is megosztja veled. Ha Isten és a miniszter is úgy akarja, ez a háromszázforint még fölemelkedik négyszázra is, sőt fölebb is, s egyszerre csak azon veszem észre magamat, hogy gazdag lány vagyok, a takarékpénztár nem győzi átvenni a megtakarított forintocskákat. Üdv neked, rózsaszinü jövendő! Erről a jövendőről zengj éneket, fiatal költő barátom s ne titkolt bánatot jelentő szemekről!

Édes anyám sokáig abban reménykedett, hogy a mi városunkban kapok állást. Volt is egy hely az udvarhelyi iskolánál. Éppen akkor ürült meg, mikor Kolozsvárt kezembe nyomták a diplomát, ezt az egész életre szóló „útlevelet“. „Várt leány várat nyer“ – tartja a közmondás, s ez szerencsésen beütött Emilia kisasszonynál is, ki a rossz nyelvek szerint már régóta „üdűlt fiatalságban“ szenved. A nevelésoktatás e régi, kipróbált zászlóvivőjét, kinek a takarékban volt néhány száz forintja, feleségűl vette egy nyugalmazott kapitány s Emilia lemondott az állásáról. De még alig jártak jegyben, már tizen is szemet vetettek a megürült állásra. Szemet vetettünk mi is. Szegény Róza egész napon rótta a várost, kilincselt a város urainál szavazatért. Természetesen, mindenki megigérte, hogy rám szavaz, amiből én előre sejtettem, hogy mást fognak megválasztani. Úgy is történt. Sőt úgyabb. Tíz pályázó közül Betlenfalvi Idát választották, Betlenfalvi városi tanácsos úr leányát, ki legkevésbbé szorúlt rá erre a sovány kenyérre s kinek a leggyengébb bizonyítványa volt a tíz között. De Betlenfalvi úr hatalmas, befolyásos ember, nagy szerepet játszik kis városunk közéletében, a képviselőválasztásoknál ő a főkortes, méltán várhatta el tehát polgártársaitól, hogy az ő leányát válasszák meg.

– Hisz önök jól tudják, – mondotta Betlenfalvi úr a polgártársaknak, – hogy nem szorúltam rá erre a pár száz forintra; én nem is akartam, hogy a lányom tanítónő legyen, de nem lehet bírni vele. Az az ambiciója, hogy a maga keresményéből ruházza magát. Ez oly nemes ambició, – szavalta hévvel Betlenfalvi úr – mely előtt lehetetlen volt meg nem hajlanom.

Ami engem illet, az én ambicióm mindössze az volt, hogy néhány forinttal én is járuljak anyám háztartásához, s szegény Rózának ne kelljen éjjelezni a varrógép mellett, de belátom, hogy ez nagyon közönséges, mindennapi ambició. Többnyire efajta ambiciója volt szegény pályázó társaimnak is. Köztük akárhány, kinek a szülei drága kamatra szedték föl a pénzt s úgy taníttatták a tanítónőképzőben, abban a reményben, hogy majd a leányuk fizetéséből apránkint letörlesztik az adósságot. Mindezek az ambiciók eltörpűltek, megsemmisültek a Betlenfalvi Ida nemes ambiciója mellett.

Kis családunk szép álma hamar szertefoszlott s így nem volt más mód, mint neki feküdni a tanítók hivatalos ujságjának s belemerűlni a pályázatok tanulmányozásába. Kiválasztottunk egy állami iskolát s elhatároztuk, hogy megpályázzuk. Most már megelégedtünk azzal, ha valahol Erdélyben kapok állást. Arra nem is gondoltunk, hogy némely erdélyi falu oly messzire esik tőlünk, hogy a keleti határszélről rövidebb idő alatt s könnyebben lehet jutni Budapestre, mint például mindjárt abba a faluba is, melyet kiszemeltünk. Mikor a sógoromnak megmondtuk, hogy Mezőszilvásra pályázom, összecsapta a kezét. Ő ismerte ezt a falut.

– Az Isten háta mögött fekszik, hegyek közt és valóságos sárfészek! – mondta ő.

– S mit tudsz még róla?

– Azt, hogy a szomszédok, ha megharagszanak egymásra, a kutyát ölben viszik ki az utcára s úgy ugattatják meg egymást. Máskülönben a kutyák belefulladnának a sárba.

– Hát még mit tudsz Mezőszilvásról, lelkem-sógorom?

Mintha csak megkezdtem volna már a tanítást, úgy feleltettem a sógort. Felelt a sógor, még pedig, hogy a tréfa teljes legyen, iskolásfiu módjára, hadarva és el-elakadva, nagyokat nyelve:

– Mezőszilvás… igen, Mezőszilvás még arról nevezetes, hogy a házak puskalövésnyire, igen, puskalövésnyire vannak egymástól. Az iskola erdő mellett, magas hegy oldalán fekszik, némely háztól egy órányi távolságra.

– Nagyon jól van, kis fiam. Beszélj most Mezőszilvás népéről.

– Mezőszilváson laknak magyarok és oláhok, foglalkozásuk földmívelés és állattenyésztés. A tanítókon és kálomista papon kivül más úri ember a faluban nincs. A legközelebbi város szép időben fél napra, sáros időben egész napra esik tőle.

– Hisz ez pompás egy falu! Ilyen kell nekem! – kiáltottam lelkesülten.

Mind gúnynak vették lelkesedésemet s mind kifejezték abbeli reménységüket, hogy a miniszter úr nem nevez ki. Anyám azt mondta:

– Inkább maradj itthon egy esztendeig. Úgy is rád fér a pihenés.

Mondta Róza:

– Én is azt tartom, jobb, ha itthon maradsz. Előbb erősödj meg, kicsike.

– Mit, hogy én szép tehetségemet parlagon hevertessem? – ingerkedtem velük. – Nem, nem! Ezt nem tudnám elviselni. Meglátjátok, a miniszter csak ránéz a folyamodványomra s rögtön kinevez. A tanácsosa ugyan mást fog ajánlani, de a miniszter hallani sem akar másról. Ő megérzi, hogy én éppen Mezőszilvásra való vagyok. Fogadjunk, hogy kinevez.

Persze, hogy igazam volt. Kezemben a kinevezés. Mezőszilvásra neveztek ki. Már kaptam is egy csomó részvét-levelet azoktól a leányoktól, kik Mezőszilváson indúltak el „a nevelés-oktatás rögös pályáján“ s akik közt egy sincs, aki egy félesztendőnél tovább bírta volna ki Mezőszilváson. Alig voltak ott egy pár hónapot, fölzónáztak Budapestre, egyik-másik még térdre is vetette magát a miniszter előtt, hogy helyezze máshová, akárhová, mert Mezőszilváson meghalnak. A miniszter jószívü ember s már annyira ismeri Mezőszilvást, hogy mikor egy tanítónőt ide kinevez, már gondolkozik is azon, hogy félév mulva hova helyezze át. Ezeket a részvétleveleket világért meg nem mutattam volna senkinek. Ám úgy is alig győztem vígasztalni Lila mamát. Mindegyre megleptem valamelyik szobában, amint visszahúzódott és sírdogált magában. Általában az egész család kedvetlen, nyugtalan. Mind ideges. Róza éjt-napot összetesz, hogy tisztességgel kiállítsa mezőszilvási „kelengyémet“, s a szeme oly vörös a sok éjjelezéstől és a sok sírástól. Én virágos jókedvet erőszakolok magamra, komédiázok, bolondozok, minden ismerősömet végig utánozom, de erőlködésem kárba vész, bolondozásaimnak nincs hatása. Hiába, látszik, hogy erőltetett a jókedvem. Nem félek Mezőszilvástól, sőt, ha már így kell megkeresnem a kenyeremet, bensőleg örülök, hogy eldugott faluban kereshetem meg. De ha ránézek édes anyámra, Rózára, Ágnesre, a szívem elfacsarodik s nem tudom visszafojtani az előtörő könyeket. Föl-föllázadok a végzet ellen. Mégis csak alakulhatott volna másként is az én életem folyása. Van-e abban igazság, hogy egy gyönge, beteges gyermekleány családjától messze, idegenek közt élje az életét, nehéz munkában? Hisz a természet rendje szerint, a leánynak a családban a helye. Az én helyem ott volna az édes Lila mamám oldalán. Ha beteg leszek, ki ápol? Ha megbánt valaki, ki véd meg? Ha bánatom lesz, ki vigasztal meg? Ki csókolja le könyeimet?

Szép és bölcs dolog, hogy nemcsak a fiu, de a leánygyermek is tanúl, megszerzi a kenyéradó diplomát, biztosítja ezzel a függetlenségét, nem kénytelen minden jött-ment, léha, üresszívü férfiuval összekötni az életét, de magam is úgy vélem, hogy ezt a függetlenséget egyebütt is lehetne biztosítani, mint éppen Mezőszilváson és a Mezőszilváshoz hasonló falvakon. Mit tegyen most szegény Lila mama? Velem jőjjön és elhagyja Rózát, magára hagyja őt szomorú gondolataival? Vagy jöjjenek mind a ketten velem: Lila mama is, Róza is? Mit csinálna ott Róza? A mezőszilvási hölgyek nagy valószínüség szerint nem járnak sem fürdőre, sem bálokba, maguk szövik-varrják a toálettjukat.

Hát csak magam megyek. Róza elkisér. Látni akarja a falut, az iskolát, az embereket, a házat, ahol majd lakom. Ő rendezi be az én szobámat. Ő oktatja ki a kosztadó valakit, hogy mit szeretek, mit nem. Máskülönben, ahogy ő ismer engem, éhen fogok elpusztulni.

… Már mindent összecsomagoltunk. Azaz hogy nekem csak a könyveimre van gondom. Első a nagyanyám verses könyve. Aztán a sok apró-cseprő intézeti emlék. Külön skatulyában rejtőznek Lili levelei. S külön egy csomó ujság. Azok a bizonyos ujságok, melyeket még mindig nem égettem el. De Mezőszilváson el fogom égetni. El, bizonyosan el!

Ám, alig teszem ezt az erős fogadalmat, nyilik az ajtó. Megjött a posta. Nekem is jött levél. Nézem a borítékot. Ismeretlen kéz írása. Nézem a postabélyegzőt: Budapest. Úgy megdobban a szívem. De jó, hogy e pillanatban senki sincs a szobában rajtam kivül! Reszket a kezem, alig tudom fölbontani a levelet. Nem álmodom? Végig fut tekintetem a levélen, de nem merem olvasni. Kisurranok a szobából, szaladok a kertbe, meghúzódom egy fa tövében s úgy olvasom a levelet, – az én költőm levelét.

„Kisasszony, – írja – én nem feledtem azt a kedves estét, melyet Kolozsvárt az ön társaságában töltöttem. Oly jól esett annyi idő multán találkoznom nevével. A hivatalos lapban találtam meg a nevét. Sohasem olvasom a hivatalos lapot, de ma csodálatos véletlenűl a kezembe került s első tekintetre az ön nevét pillantottam meg. Tehát a kicsi prepából tanítónő lett. Kisérje szerencse, megelégedés azon a szép, nemes pályán. Ha Isten segít, egyszer majd elindulok Mezőszilvás fölfedezésére s folytatjuk, amit akkor este félbe kellett hagynunk: tovább fűzzük az eszmecserét a mi közös ideálunkról: Reviczkyről.“

Ennyi az egész levél.

Csendesülj, szívem! Vigyázz, kicsike, vigyázz. Ne vedd többnek a levelet, mint ami valójában. Udvarias, figyelmes levél, van benne némi melegség, megérdemli, hogy külön skatulyába rejtsd, bár aligha lesz folytatása. Távozz tőlem, sátán, távozz, ne kísérts!

De mi történt velem? Nem akarom hinni, hogy Mezőszilvás sárfészek. Mesebeli tündérvárossá színezi fölizgatott fantáziám a nyomorúságosnak rajzolt falut. Bolyongunk a réten, az erdőben céltalan – ő meg én. S oly szép az élet, oly szép a világ.

Belépek a szobába. Együtt ül a család. Mind oly szomorúak. Az asztal megterítve az utolsó vacsorához. S én csodálkozva kérdem: mért búsultok? Ők megütődve, méltatlankodva néznek rám. Nekik igazuk van, de nekem is. Úgy szeretném kikiáltani az egész világnak édes titkomat. De csak egy percig tart ez a bolond vágy s már megreszketek a gondolatra is, hogy sejthetné ezt valaki. Itt a levél a szívem fölött. Ráborulok az én édes jó Lila mamámra, ölelem, csókolom és sírok, sírok hosszan, sokáig. Öröm és fájdalom könnye borítja el arcomat; kettős érzés viaskodik szívem mélyén s az egyikről csak a jó Isten tud egyedül!

Ah, oly szép az élet, oly szép a világ!

TIZENKETTEDIK FEJEZET.
Margit Mező-Szilvásra érkezik.

Máig sem tudom, hogyan jutottam Mezőszilvásra, csak egy a bizonyos, az, hogy itt vagyok. Mielőtt útra keltünk, földabroszon beutaztuk egész Erdélyt, a szélrózsa minden irányából próbáltuk megközelíteni Szilvást – vasúton, de bármerről próbáltuk, arra a lesújtó eredményre jutottunk, hogy Szilváshoz a „legközelebbi“ vasúti állomás félnapi járó volna. Már t. i. volna abban a kedvező esetben, ha ettől a „legközelebbi“ állomástól pompás országút vezetne Szilvásig. Sógorom ifjukori emlékei s a földabroszon végzett alapos tanulmányainak alapján megállapítottuk, hogy az az út, mely a „legközelebbi“ állomástól Szilvásig vezet, a legcudarabb mezei út lehet, mely hegyre föl, völgybe le kanyarog; hol eltünik egy szük, süppedékes völgykatlanban, hol fölbukkan egy meredek hegyoldalra s azon a „legközelebbi“ állomáson napokig szórakozhatunk, mig fuvarost találunk.

– A legokosabb, amit tehetünk, – mondá a sógorom, – hogy befogatunk a magunk kocsijába s addig megyünk, mendegélünk, mig Szilvást fölfedezzük.

Sógorom e szavaiból azt vettem ki, hogy velem akar jönni, de ezt az áldozatot nem fogadtam el.

– Lelkem Balázs, – mondtam neki, – neked feleséged és gyermeked van, tehát itthon maradsz. Arra már rövid az idő, hogy végrendeletet írj, Szilvásra pedig, amint látom, jó családapa végrendelet nélkül nem indulhat. Maradj te csak itthon.

– Te semmit sem veszel komolyan, – utasított rendre a sógor, s ő csakugyan nem is áll el a szándékától, ha Isten közbe nem szól. De közbe szólott. A legélénkebb disputa közt bekopogtatott Sándor bá’, a harangozó és halottkém s halottat jelentett. A sógort itthon maradásra kényszerítette a papi kötelesség. Megvigasztaltam a sógort: – Ne búsulj, lelkem Balázs. Irásban hagyom hátra, hogy, ha meghalok Szilváson, hozzanak haza Csinódra, mert egyedül csak te általad akarom eltemettetni magamat.

Mindezt pajzán jókedvvel játszottam el, de a hatás más volt, mint amit vártam. Valamennyinek a szemében köny csillogott. Nem akartam észrevenni az elpityeredést s folytattam tovább:

– Elég, ha Róza velem jő. Ő úgy is mindig rajongott az utazásért. Most kedve telhetik. Csinódtól Szilvásig meg vissza: kivánhat-e ennél fölségesebb utazást?

Eredetileg is az volt a tervünk, hogy ketten utazunk. Azt egyikünk sem engedte meg, hogy édes anyám, aki újabb időben úgy is sokat gyöngélkedett, megtegye ezt a fárasztó útat. Szent fogadást tettünk, hogy amely faluban ér az alkonyat, ott meghálunk. Zivatarban, záporesőben nem folytatjuk utunkat. Inkább egy hétig tartson utazásunk, semhogy valami szerencsétlenség érjen. A kocsisunk megbizható hű szolga volt: még szegény apámtól örökölte a sógor. Peták az ő neve, öklömnyi kis figura ember, de hű, mint a kutya s bátor mint az oroszlán. Ha bajusza nem volna, mindenki gyermeknek nézné. A csöppsége miatt sokat keserítették a falubeliek, hadi lábon is állott az egész falu népével, különösen a fiataljával. Mennél többet gúnyolták szegényt mások, annál erősebben vonzódott hozzánk. Mint afféle régi jófajta cseléd, a család tagjának tekintette magát s annak tekintettük mink is. Irántunk való nagy szeretetében az idegenek előtt folyton dicsekedett a mi gazdagságunkkal; ami a mienk, az minden jobb, kitünőbb volt a másénál, le egy malacig. Folyton a többes szám első személyében beszélt. Ha a hivek dicsérték a sógorom ékesszólását, büszkén legyintett: nem csuda, tizenhat esztendeig forgattuk a bibliát. Ha magunk közt voltunk, semmivel sem volt megelégedve, mindig zsémbelt, így meg úgy, rosszúl megy a gazdaság, tönkre megyünk, de csak jött egy idegen, akkor a békételenkedő, elégedetlen Petákra nem lehetett ráismerni: csak úgy folyt a szájából a dicsekedés.

Most mikor megtudta, hogy a sógorom nem jöhet s egyedül ő reá van bízva a mi életünk, egészségünk, épségünk, oly büszkén járt-kelt az udvaron, mint egy kakas. Csakhogy nem kukorékolt. Ehelyett zengett az udvar az énekétől, mely szörnyen hamis volt, de nekünk igen tetszett.

– No, Peták, aztán nyisd ki a szemedet, – mondta a sógor, mikor a kocsival előállott.

Peták büszkén mérte végig a sógort.

– Hogy nyissam ki, mikor be sem hunytam?!

A nagy nehéz hintó úgy körül volt rakva mindenféle ládával, skatulyával, csomagokkal, hogy csak a fejünk látszott ki. A bakon láda, a szemközti ülésen skatulyák, mögöttünk a saroglyában hatalmas széles szalmazsák tele szénával. Így utazhattak dicső őseink, mikor még a vasútnak híre-hamva sem volt. Ágnes annyi elemózsiát rakott föl, hogy utazhattunk bátran egy hétig s akkor még mindig maradt Szilvásra is egy hónapi eleség. Komolyan féltek, hogy Szilváson éhezni fogok. Egy kis éléskamrával fölért, amit számomra fölpakoltak.

Az útat illetőleg csupa kellemetes csalódás ért. Miután rettenetesnek képzeltük: ami valójában rettenetes volt, az sem tetszett annak. Azt mondtuk erre: még rettenetesebbnek képzeltük s megvigasztalódtunk. El voltunk készülve egy heti utazásra, s mindössze három napig tartott. Hát az is valami? Közbe-közbe sokszor helytelen irányba igazítottak a járó-kelők: két-három óra hoszat is utaztunk – hiába. Peták szidta az egész világot, de mi jól mulattunk, amiért Peták keményen megleckéztetett. Ezen még jobban mulattunk. Minden faluban megállított valakit:

– Álljon meg, földi, jó helyen járunk-e?

– Itt jó helyen, – volt a válasz.

– Azt akarom tudni: erre visz-e az út Szilvás felé?

– Erre is visz, de arra is mehettek volna.

S mutatott egy másik falu felé.

– Merre közelebb?

– Útja s lova válogatja.

– A lóról ne beszéljen, – pattogott Peták, – lássa ked, hogy ez – ló!

– Látom, látom, de erre rossz az út.

– Hát arra?

– Arra sem jó.

– Hát melyik jobb?

– Mind a kettő jobb volna, ha – nem volna!

Peták a lovak közé csapott.

– A Jézus áldja meg, bátya. Úgy-e – kiáltott vissza szemtelenül – itt kend a legokosabb ember?

De már ekkor szaladtak a lovak. Az atyafi az öklével fenyegetődzött utánunk. Mi meg úgy kacagtunk, hogy a könyünk is kicsordult belé.

Amit otthon fölfogadtunk, azt meg is tartottuk: ott háltunk meg abban a faluban, ahol az alkonyat utólért. Kétszer kellett szállást keresnünk s mind a kétszer nagy szerencsénk volt: egyik faluban sem láttunk úri házat, de találtunk jó módra valló paraszt házat, barátságos külsejüt, tiszta rendes udvarut s ezek közül egyben, mely leginkább megnyerte tetszésünket, megállapodtunk. Peták megállott a kapu előtt, miután ő is ráadta a szavazatát, s hogy megadja a módját, kinyújtózkodott, aztán lassu tempóban lemászott a bakról, óvatosan benézett a kapun, majd belépett az udvarra, ott körülnézett, hogy vajjon méltó-e hozzánk az udvar (a hozzánkba saját magát is beleértve), úgy ment be a házba, honnét kevés idő mulva a gazdával jött vissza. Első és második este egy volt a gazda Isten hozottja. Ez az egyszerü, kedves mondás: „Istené a szállás.“ Így mondja azt a székely ember ezer év óta a szállást keresőnek. Nem az övé a ház, hanem Istené. Bátran beléphetsz, Isten adja a szállást, nem ő.

Nyugodtan lehajthatod fejedet a szép fehér párnákra. Reggel, mikor tovább utazol, nem szabad kérdened: – mivel tartozol. Ezzel vérig sértenéd a gazdát. Egy kézszorítás, egy „áldja meg az Isten!“ ennyi az egész fizetés. S még szerencsés útat is kivánnak ráadásul. És megkérnek: ha még egyszer erre járnánk, ne kerüljük el szegény házukat.

Nem fölséges hivatás ennek a népnek gyermekeivel foglalkozni, ennek a népnek gyermekeit nevelni, oktatni?

Harmadik este érkeztünk Szilvásra. Itt már egyenesen a paphoz hajtattunk. Mikor megállott a kocsi a papiház kapuja előtt, Peták kedvetlenül csóválta meg a fejét. Hümmögött, köhögött, ránk nézett, meg a kapura, aztán nagy nehezen lemászott a bakról, majd nagy erős elhatározással félrelökte a kapu két szárnyát. Rozoga egy kapu volt ez. A szárnyai alig álltak a sarkukban. Minden második deszka hiányzott róluk.

– Itt sem szeretnék pap lenni, dünnyögött Peták.

Ez volt az első mondása.

Az udvaron egy csomó mezitlábas gyermek szaladgált. Félig uri, félig paraszt gyermekre vallott vásott, szakadozott ruhájuk. Kócos, fésületlen volt valamennyi. Egy sovány, beteges arcu asszony épp most kiabált rájuk, hogy takarodjanak be, eleget voltak már kint. De az asszonyra egyik sem hallgatott, szétrebbentek, tovább szaladtak, s csak akkor verődtek ismét egy csomóba, mikor a kocsi befordult az udvarra s megállott a szegényes külsejü ház pitvara előtt. Első tekintetre látszott, hogy ez a ház sok papot kiszolgált már, de papok jöttek, papok mentek, ki más eklézsiába, ki a szilvási temetőbe, csak a hívek maradtak változatlanok: azt vallották, hogy a papnak jó akármilyen ház, az ősök fölépítették úgy, a hogy, s ameddig össze nem dűl, helyébe mást nem építenek, de sőt nem is tatarozzák. Szívet facsaró nyomorúság rítt le az egész házról. Kidűlt-bedűlt falak: kicsiny ablakok s az ablaküvegek legtöbbjét piszkos ujságpapírok pótolták. Egyetlen kéménye lekivánkozott a korhadásnak indult fazsindely tetőről. S látszott kivülről, hogy az egész házban két kis lakószoba lehet, több nem, aztán egy zúg, melyet konyhának csúfolnak s egy-két lépés hosszú kamrácska, melyet ismét csak csúfolnak, mikor éléskamrának emlegetik.

– Itt nem sokáig maradunk, – vetette felénk Peták.

Valóképpen nekem szólt ez a mondás. Nem azt mondta ezzel a bölcs Peták, hogy holnap mind a hárman visszamegyünk, mert hát nekem akárhogy is itt kell maradnom, de sokáig én nem bírom a dicsőséget. Nem volt időm, hogy eszmét cseréljek Petákkal, csak elmosolyodtam a mondásán s ez éppen jó volt, mert a tiszteletes asszony e pillanatban közeledett felénk s kedvezőre magyarázta a mosolyomat. Zavarodottan állott a szegény asszony, hebegett valamit a mi bemutatkozásunkra, közben lökdöste félre a gyermekeket, kik úgy körülvették a kocsit, hogy alig tudtunk lekászolódni.

– A tiszteletes úr nincs itt? – kérdeztem, miközben helyet foglaltunk az egyik szobában. (Csakugyan két szoba az egész házban.) Ez volt a vendégszoba. Régi, kopott, szánalmas bútorzat. És poros. Látszott, hogy senki sem használja, vendégnek tartják, ők maguk kilencen meghuzódnak egy szobában.

– Az uram, – mondta a papné – miközben a székekről törülgette a port kötényével – bement a vásárba. Tetszik tudni, országos vásár van. Két tehénkénk van, az egyiket behajtotta. Kollégiumba visszük a nagyobbik fiut holnapután: kell a pénz.

– Mondja, kedves tiszteletes asszony, – szólalt meg Róza, kinek a torkát láthatóan fojtogatta a nagy nyomorúság, mit itt látott, – kaphatna itt a hugom szállást és kosztot?

– Szállást… kedves kisaszony, igen, szállást, óh Istenem, oly szívesen adnék… Úgy ránk férne… Kosztot is… Azt is szívesen adnánk…

Közbevágtam:

– Kedves tiszteletes asszony, én úgy vettem észre, hogy nagy a család. Úgy-e nem tudnak szállást adni? Nemde kosztot sem?

– Hát bizony nehezen, – ragadta meg a szavamat a szegény papné. – Mi nagyon szűken vagyunk. Szerényen élünk. Nem is étkezünk rendesen, mint a hogy egy papi háznál illenék…

– De van itt úri ház a faluban? – kérdezte Róza.

– Úri ház? Nincs itt lelkeim, egy sincs. Van két tanító, de egy sem feleséges ember… ha csak…

Jelentősen nézett rám a jó asszony. Nem tudtam elfojtani a kacagást. Kitört belőlem.

– Hisz akkor pompás! Meghódítom az egyik kollégát s majd főzök én!

De Rózának most már nem volt kedve a bolondságra. Kétségbeesetten járt föl s alá a kis szobában.

– Vissza foglak vinni! Nem hagylak itt.

– Szó sincs róla, – mondtam én jókedvüen. – Ez a hely nagyon tetszik nekem. A házak, amint láttam, jó messzire esnek egymástól. Csöndben fogok lakni, akárhol lakom. Tejet és tojást lehet kapni, tiszteletes asszony?

– Ó, tejet és tojást, igen! – kiáltott a papné.

– Hisz akkor vivát! Te sírsz? – fordultam Rózához. – Ó, te kishitü, te. Szégyeld magad.

Csak most láttam, hogy valóképpen sokkal erősebb természet vagyok, mint Róza. Tetszettem magamnak új szerepemben. Hát én voltam az, ki a kávét nem ittam meg, ha nem csubbant a cukor? Hát én vagyok az a beteges, szentimentális leány? Ime, vigan indulok neki a küzdelmes, nyomoruságos életnek, s Róza, a hős Róza, kit oly erősnek hittem, az első nehézség láttára megretten, kétségbeesik. Igaz, hogy érettem. De végre is itt az ideje, hogy vége legyen a gyámkodásnak. Nem én vagyok az egyetlen leány, ki Mezőszilváshoz hasonló fészekben tengődik. Mért éppen én legyek különös kegyeltje az Istennek? Adtam a nagyot, az öreget, megcirógattam a Róza arcát, megsimogattam a fejét.

– No, ne sírj, kicsike, ne sírj, jó az Isten, jót ád, – vigasztaltam Rózát, ki éppen rá akart ütni a kezemre. De ebben a pillanatban belépett nagy porosan a tiszteletes úr. Már kivül megtudta, hogy itt az új tanítónő. Látva, hogy simogatom Róza fejét s vígasztalom, azt hitte, hogy Róza az új tanítónő. Mindjárt papi hivatása magaslatára emelkedett s kenetes szavakkal vigasztalta Rózát. Én meg segítettem neki. Roppant tetszett nekem, hogy nem engem néz tanítónőnek, mignem Róza megelégelte a komédiát, mérgesen toppantott:

– Kedves tiszteletes úr! Értse meg, nem én vagyok a tanítónő, hanem ez a leányka!

– Valóban? – kiáltott föl a tiszteletes úr látható örömmel. – Tehát a kicsi kisasszony! Hál Istennek! Hisz akkor rendben vagyunk. Mert szó, ami szó: már kétségbe voltam esve, hogy a kisasszony még holnap reggel itt hagy minket.

– Itt, de viszem a hugomat is!

– Kedvesem, – mondtam én kenetteljesen, – te holnap reggel visszaindulsz Petákkal s hirül viszed az otthon valóknak, hogy engem jó egészségben s jó kedvben hagytál itt. Elmondod, hogy Mezőszilvás nagyon szép falu s hogy bár alig láttam, máris szeretem. Tiszteletes úr, – fordultam a paphoz – legyen nyugodt, engem nem lát sírni. Itt maradok.

Kiszóltam Petáknak s behordattam cókmókomat. Róza meghuzódott egy sarokban s szavát sem lehetett venni. Én rendületlen nyugalommal végeztem a kipakolást, miután a tiszteletesékkel megállapodtam, hogy addig, amig szállást kapok, a nyakukon maradok. Ezalatt a tiszteletes asszony eltünt, nyilván azért, hogy vacsora után lásson, én pedig megtudtam a tiszteletes úrtól, hogy a tehenet elég jó áron adta el a vásárban, viheti a fiát a kollégiumba. Általában az ő eklézsiája nem is oly rossz, a fizetés is tisztességes volna, de az Isten sok gyermekkel áldotta meg, már pedig sok szájnak sok kell. A nép szegény, de becsületes. Lehet ebben a faluban szállást is találni, csak a koszttal lesz baj. De ha nem vagyok nagyigényü, majd csak megélek valahogy.

– No, hallod, – szóltam Rózának. – Nem értem a kétségbeesésedet. Kapok szállást s a koszttal is lesz valahogy.

De Rózát nem lehetett szólásra bírni. Ám láttam az arcán, hogy, ha nem volna jelen a tiszteletes, megtépné a hajamat. Szerencsére, a tiszteletes úr velünk maradt, folytatta Mezőszilvásnak és népének ismertetését, elmagyarázta a népoktatási állapotokat, melyeknek javulását ő rég epedő szívvel várja s kifejezte abbeli reménységét, hogy az én működésemmel a mezőszilvási iskola életében új és fényes korszak nyílik meg. Eközben előkerültek a ládából a pompás molnár-pogácsák, miket az én édes anyám sütött s megkináltam a tiszteletest. Valósággal fölragyogott az arca, a pogácsák láttára.

– Molnár-pogácsa! – kiáltott föl a tiszteletes. – Diákkorom óta nem ettem.

– Hát akkor csak egyék, tiszteletes úr. Van itt elég.

Volt is vagy húsz. Becsődítettem a gyerekeket. Azoknak is adtam egyet-egyet. Úgy falták, mint a farkasok. Odasompolyogtam Rózához, eléje tartottam egyet: tessék, kisasszony.

– Te, – vetett rám gyilkos szemeket Róza, – ne mérgesíts, mert mindjárt nyakon ütlek.

Ezt persze suttogva mondta, hogy senki sem hallotta.

Szegény Róza egész odáig volt. Láttam, hogy itt már nincs helye a tréfának. Még egy szó s elszakad a húr. De valamit mégis észrevett a tiszteletes, kiterelte a gyermekeket, maga is kiment s magunkra hagyott. Ideje volt, mert szegény Rózát már fojtogatta a düh, a keserűség.

– Csakhogy kimentek! – pattant föl a helyéből Róza. – Mondjad: megbolondúltál, kicsike? Itt akarsz maradni ebben a rongy fészekben? S azt hiszed, hogy én azt megengedem? Még ma éjjel itt hagyjuk szó nélkül, búcsú nélkül, érted?

– Kedves Róza, – mondtam erőltetett nyugalommal, – te elfeledted, hogy a miniszter engem ide nevezett ki. Elfeledted, hogy én azért szereztem meg a diplomát, mert nem akarom magamat eltartatni. Ahol találom a kenyeret, ott fogadom el. Mit gondolsz, írjak a miniszternek levelet, hogy nem fogadom el a mezőszilvási állást? Nos, képzelem, a miniszter mennyire meg fog rőkönyödni. Annyira meg, hogy rögtön mást nevez ki helyettem, én meg folyamodhatom más állásért, nem ád s punktum. Egy szó mint száz: itt maradok. Hidd el nekem, magam is szeretnék köztetek élni, de ha nem lehet! Majd ennek is elkövetkezik az ideje. Te csak eredj haza a te varrógépedhez, én meg itt maradok. A nyáron találkozunk.

– A nyáron! Addig te elpusztulsz.

– Elpusztulok! A jégeső sem árt nekem. Gyermekkorom óta folyton el vagyok jegyezve a halálnak, az intézetben is azt hitték, hogy nem huzom ki a négy esztendőt s ime, itt vagyok Mezőszilváson. Erősebb vagyok, mint ahogy hiszitek, Róza! Erősebb!

Belépett a papné. Hivott: legyen szerencséje egy gyönge vacsorára. Róza bocsánatot kért. Fáj a feje, le akar feküdni. Nem lehetett rábirni, hogy vacsorázzék. Ágyat vetettek neki, lefeküdt. Én meg kimentem vacsorázni. Az asztalnál csak hárman ültünk.

– Hát a gyermekek?

– Azok már vacsoráztak, – magyarázta a tiszteletes úr. – Megittak egy-egy pohár frissen fejt tejet. Ez a legegészségesebb vacsora. Ajánlom a kisasszonynak is…

Tejfölös paprikás csirke volt a vacsora. Elég ízletes volt. Legalább a tiszteletesék kitünő étvággyal ettek. Látszott, hogy e különben nagyon közönséges falusi étel is ritkán kerül asztalukra. Én alig ettem valamit. Gyönyörködtem e szegény emberek étvágyában, ők meg viszonzásul alaposan meghányták-vetették, hogy hol is lenne számomra a legjobb szállás, hogy az jó is legyen, meg nagyon messze se essék az iskolától. Végre megállapodtak a falu kovácsának a házánál. A kovácsnak nincs gyermeke s van két szobája. A műhely a ház végéhez van ragasztva. Igaz, hogy a kalapálással nagy zajt csap a kovács, de ezt hamar meg lehet szokni.

Rózának nem mertem szólni e tervről. Elbolondítottuk, hogy egy hónapig itt maradok a papéknál, azalatt találunk szállást, kosztot. Reggel Róza visszautazott. A sok sírás annyira elerőtlenítette, hogy alig tudott föllépni a kocsira. Peták is szörnyü kedvetlenül ült a bakon. Mikor látta, hogy én nem ülök a kocsira, a köny kicsordult a szeméből.

– Hát csakugyan itt marad a kicsi kisasszony?

– Itt, Peták, itt.

– No akkor a Jézus áldja meg! – s keményen a lovak közé csapott.

Egy pillanat mulva eltünt a kocsi, én letörültem arcomról a könycseppet, melyet, hiába, mégis csak nem tudtam visszafojtani, aztán a tiszteleteshez fordultam:

– Most pedig, kedves tiszteletes úr, kisérjen el a kovács házához.

TIZENHARMADIK FEJEZET.
Egyedül.

Kicsi egyablakos szoba az én lakásom, s többek közt arról nevezetes, hogy ráillik Arany János verse, mely azt mondja:

Ez a szoba, hol én most
Tillaárom haj!
Pusztítom a papirost
Tillaárom haj!
Se nem csapszék, se nem bolt,
Csizmadiaműhely volt.
Tillaárom haj!

Kása Péter kovácsmester uramé ez a ház, de az én kis szobám sokáig csizmadiaműhely volt: Kása Jánosnak, Péter uram öccsének a műhelye. – A János öcsém mestersége, magyarázta házigazdám – cudarul ment. Istenverte falu ez a Mezőszilvás. A nép azt tartja: „télen-nyáron mezitláb, úgy kimélik a csizmát.“ Csak ünnepnap húznak csizmát, akkor is az asszonynép a templom ajtajáig a kezében viszi s a templom pitvarában húzza föl. Ily „körülmények“ közt – folytatta Kása uram – öcsém, aki pedig jeles csizmadia volt, nem élhetett meg itt. Fölszedte a sátorfáját s kivándorolt Oláhországba. Már az én mesterségem más. Az emberek sajnálják a maguk lábától a csizmát, de nem sajnálják a ló lábától a patkót. Így aztán ha nem csurran, csöppen s merthogy Isten nem is áldott meg gyermekkel, nem látunk szükséget.

Kása uram és életepárja kedvező hatást tettek reám. Jó lelkü, szíves embereknek látszottak s bár Kása uram mestersége kormos, piszkos mesterség, a lakószobájuk tiszta, mint egy kápolna. Annak találtam az én kis szobámat is. Látszott rajta, hogy nem rég meszelték s hófehér fala ragyogott az ablakocskán beszűrődő őszi napsugár fényében. Egy ágy, egy asztalka, egy tulipános láda, két szék, egy kis tükör, körülötte olajnyomatu képek: ime a butorzat nagyjában. Az ablak virágos kertre nyílik, – mi kell még? Kásáné asszony vállalkozott, hogy reggelre s estére egy-egy pohár tejet ad, tiszta jó tejet. Az ebédet is vállalná, de ők csak parasztosan élnek; hanem amiben lehet, kezemre jár, hogy egyszer-másszor meleg ételem legyen. Nevezetesen tojásrántottát akár minden nap ehetem, mert tojást azt lehet kapni a faluban kosárszámra. – Köménymag-levest tud főzni a kisasszony is, ugy-e? – kérdezte a jó asszony s mikor e részben megnyugtattam, biztosított, hogy nem halok éhen.

Valóban, megmagyarázhatatlan nyugalommal veszem a sorsomat. Sőt mintha tetszenék nekem ez az állapot. Leolvasom a jó emberek arcáról, hogy ők erősen sajnálnak engem s nyilván azt hiszik, hogy senkim sincs e világon, máskülönben egy gyönge, beteges arcu leány nem jönne ebbe a Kása uram szerint Istenverte faluba. Megható gyöngédséggel viselkednek irántam, ellesik a gondolatomat is s mert az iskola kint van a hegy tetején, a lakásomtól csaknem félóra: sáros időben vagy Kása uram vagy a legénye elkisér, sőt Kása uram néhol, ahol mélyebb a sár, minden tiltakozásom ellenére pehelyként kap az ölébe s úgy visz ki a hegyre.

Szó ami szó: nyomorúságos egy élet ez leánynak, de a nappal nyomorúságaiért bőven kárpótol az este magányos csöndessége. Zavartalanul átengedhetem magamat gondolataimnak, foglalkozhatik lelkem azokkal, kiket szeretek. Olvasom kedves iróimat és irom a leveleket Lila mamának, a testvéreimnek és Lilinek. Csupa derü, csupa jókedv minden levelem. Lila mamának nagyokat füllentek. Újra meg újra figyelmeztetem: ne higyjen Rózának, mert ő mindent túlsötéten lát. A kovácsné egyszerü, de igen izletes ebédeket ád, a levegő pompás, az iskolába járás meghozta étvágyamat s az arcom már is majd kicsattan a pirosságtól. A valóságot még Lilinek sem irom meg. De egy dologban töredelmes vallomást tettem neki. „Hasztalan akarom elűzni az ő képét, újra meg újra visszajő, itt ül a kis szobában, szemközt velem. Mind a ketten az asztal fölé hajtjuk a fejünket s szótlanul, álmodozva hallgatjuk a tűz csendes dorombolását.“

Bohó álom!

De hiába, néha-néha úgy érzem, mintha váratlan boldogság előtt állanék. Pedig oktalanság azt hinnem, hogy megvalósuljon valaha az, amiről álmodni is félve álmodom. Én mégis várok valamit! Hiszem erős hittel, hogy a legsivárabb életben is kell lenni egyetlen pillanatnak bár, mely szívünket melegséggel töltse el, melyre egykor mint szentségre emlékezzünk vissza. Hány öreget hallok beszélni elmúlt időkről, mikor még szépek, fiatalok voltak s szemök, az a bágyadt fényü szem hogy fölragyog, arcuk, az a ráncos arc hogy megszépül ilyenkor! Mi lehet az, aminek puszta emléke hosszú, gyötrelmes évek múltán a hidegülni, halni készülő szívet lángra tudja lobbantani! Én azt nem ismerem és nem is fogom megismerni soha… Az én öregségem épp oly sivár lesz, mint amily örömtelen az ifjúságom. El fogom veszíteni azokat is, akik még szeretnek, akik miatt még ehhez a sivár életemhez is ragaszkodnom kell. Egyedül fogok állani a világon…

Nem tudom, nem tudom, mi lehet az, úgy fáj a szívem és mégis kimondhatatlan édes érzés tölti el. Nem tudom? Nem akarom tudni, de a szívem, szegény bolond szívem érzi. Egy kis csenevész virág sinylődött egy elhagyatott zúgban, csúnya szegény, – talán nem is virág, – vagy csak sivár élete tette csúnyává? Szép, büszke virágok elvonták tőle a világosságot, szegény nem ismerte a harmatot, reggel vágyódva kereste a napnak bár egyetlen sugarát, de az nem vette észre. Úgy fájt a kis virág szíve! Úgy vágyott boldogság után!

… Balga kis teremtmény, most megismerted a napot és elhervadsz… Ismered a boldogságot?

Szürke éjjeli lepkék röpködnek lámpám körül, hasztalan igyekszem eltávolítani, vakon röpülnek a halálba s perzselt szárnyakkal, haldokolva hullanak elém. Mi űzi, mi kergeti az izzó fényességbe? Mi vonzza oly ellenállhatlanul a megsemmisüléshez? Szegény szürke lepkék, ti mégis boldogok vagytok!

Szegény szürke lepkék, ti boldogok vagytok és én? Minek hazudjak? Minek ámítsam magamat? Kínos gyötrelmes éjszakák küzdelmei mind hiába valók: lelkem egyensúlyát elveszítettem. Egy szent, tiszta, de teljesülhetetlen vágy rabja lettem. Kimondhatatlanul szenvedek és végtelen boldog vagyok.

Ma éjjel különös álmom volt. Puszta elhagyatott völgyben, kopár szírtek közt bolyongtam egyedül. Nem láttam egyetlen élő lényt, még csak egy fűszálat sem: kietlen pusztaság mindenütt. A magas sziklák közt halk suhanás lebbent át, mint elátkozott lelkek sóhajtása. A halál birodalma volt ez. Iszonyu félelem fogott el. Ha most, ha itt kell meghalnom, egyedül, hogy lelkem komor szirtek közt bujdosson s testem e sziklákon temetetlenül porladjon el! Menekülni akartam s nem találtam sehol semmi útat, fáradtan dültem egy csonka szikladarabra, s vártam a halált, az egyetlen szabadítót. Ő jött, nem a halál. Szép szomoru szemével rám nézett, hozzám hajolva szívére mutatott, melyből patakzott a vér. Szegény boldogtalan teremtés, – mondá szomorúan – miért várod a halált? A halál megsemmisülés. Élj és szenvedj. Isten az ő kiválasztottjainak adja osztályrészül a szenvedést. Nézd e borzasztó sebet szívemen, tanulj élni és szenvedni!

Magához emelt és a vércseppek szívéből szívemre hullva, életet öntöttek bele, szemem könnyel telt meg, a félelem, mely előbb megdermesztette volt szívemet, elmult, nyugalom, mélységes nyugalom szállott szívemre. Fölébredtem, de azt a szép szomorú szemet még most is látom s hallom: tanúlj élni és szenvedni!

Illett ugy-e, – kérdem magamtól, – hogy megköszönjem az én poétám figyelmességét. Volt ebben némi számitás is: hátha újra ír. Nem csalódtam, mindjárt jött a második levél s most azon veszem észre magamat, hogy nyakig benne vagyunk a levelezésben. Irodalmi kérdésekről váltunk eszmecserét, de közbe-közbe belecsúszik egy-két mondat a magunk életefolyásáról is. Annyit már sejtek, hogy az én poétám csalódott. Vajjon ki lehetett az a valaki? Próbálom a sorok közül kiolvasni: vajjon amit irántam érez, több-e barátságnál? Hátha a levelezés csak arra való neki, hogy gondolata elterelődjék ama valakiről, aki megsebezte szívét? Látja, hogy nem vagyok éppen buta leány s jól esik velem beszélni – írásban. Meglehet, hogy érzelme több a barátságnál; hogy az idő és távolság lassankint eltüntette az én igénytelenségemet s a csúnya, vézna leányt szépnek látja. Költőtől kitelik ez a bolondság. Vajjon mit tennék, ha véletlenül betoppanna s megkérné a kezemet? A mai eszemmel azt mondanám neki: hiszem, hogy e pillanatban szeret, de érzelmeinek tartósságában nem hiszek. Nézzen meg jól. Maga szép daliás ifjú, én meg egy kicsi, vézna, csúnya teremtés vagyok. Valóságos figura pár lennénk, mindenki megmosolyogna, ha kart karba öltve látna minket. Még meg is gyanusítanák önt. Azt hinnék, hogy gazdag vagyok, azért vett el.

Búcsúzzunk, fiatal barátom. Keresse a dicsőséget, lelkem híven kiséri messziről, látatlanul, ujjong a diadalain s az sem fáj majd szívemnek, ha megtalálja végre azt a leányt, ki mindenképp több, mint én. Eszesebb is, szebb is és mindenesetre – egészségesebb. Mert az egészség drága kincs, óh, nagyon drága. Csak én tudom, kinek minden szellő megárt. Hallja most is, hogy köhögök. Szörnyü rossz a tüdőm!

Így beszélek-e hozzá majd, lesz-e erőm erre, ha csakugyan megvalósul a balga álom, nem tudom. De így gondolkozom. S azt hiszem, bölcsen gondolkozom. Megerősit ebben Lili levele is. Minél tovább gondolkozom a magam dolgán, – írja Lili – annál világosabb előttem, hogy minden úgy történt jól, amint történt. Nagy szerencsém, hogy soha nem is láttam nagy halottamat. Meg-megborzadok a gondolattól, hogy ha netalán összehoz a sors, kezünket egymás kezébe teszi egy egész életre s minden nap lekoptat valamit illuziómból. Vigyázz magadra, kicsike, légy erős. Féltelek, nagyon féltelek. Inkább lemondani most, s hordani, mig Isten élni enged, szent titkodat szívednek mélyén, semhogy egyszer rád boruljon a csalódás sötét, vigasztalan ege. Mi nem születtünk asszonynak. Nem vagyunk e világból s e világba valók. A lelkünk túlságosan érzékeny, egy röpke fuvallat is mély nyomot hagy rajta s ami mellett más mosolyogva, nemtörődömséggel halad el, attól halálos sebet kaphat a mi szívünk. Én már ismerem a te poétádat hozzám juttatott leveleiből s verseiből. Becsületes léleknek látszik, szeret is téged, majd meglátod, föl is ajánlja a kezét, de nem lenne elég ereje megküzdeni fölületesen gondolkozó emberek rosszul rejtett, bántó mosolyaival. Így külsőképpen nem vagytok egymáshoz illő pár s ez a rosszlelkü és alantas gondolkozásu embereknek éppen elég arra, hogy poétádnak az életét megkeserítsék, lassankint kiábrándítsák az ő széplelkü, de nem mutatós asszonykájából. És ha nem is törődnék poétád az emberek itéletével? Mit gondolsz, őszinte volna-e ez a nemtörődés? Nem ejtene-e sebet a lelkén az örökös küzdelem s kifáradván a küzdelemben, nem az lenne-e a vége, hogy megbánná az elhamarkodott frigyet? Hiszen ha elrejtőzhetnétek a világ szeme elől rengeteg erdő vadonába! De a te poétád szegény ember. Mikor a szíve véréből írja a legszebb költeményt, ugyanakkor nem űzheti el magától azt a prózai kérdést: vajjon mit fizet ezért a kiadó? Mert élni kell! A költészetből megélni vajmi nehéz. Ha nincs hivatal, beköszönt a nyomorúság. Ha van kenyeret adó hivatal, ez meg kész ellensége a költészetnek. Mindenképp nehéz a költő élete. S jaj neked, ha meglep a nyomorúság: nyomán jár ennek a kiábrándulás. Szeresd a költőt, kicsike, de csak messziről. Ott a nagyvárosban megakasztanád őt röpülésében, lankadtan hullanának le szárnyai s te kétségbeesetten vádolnád magadat: nem a te magad boldogtalansága miatt, hanem azért, hogy boldogtalanná tetted azt, kit úgy szeretsz!

– Igaz, igaz! – sóhajtok bele a csöndes éjszakába. Leteszem a tollat. Homlokomat pokoli forróság perzseli. Úgy tetszik nekem, holnap hiába várnak a gyermekek. A láz lever a lábamról. Istenem, Istenem, ha beteg leszek, súlyos beteg, ki virraszt mellettem? Ne hagyj el engem, édes jó Istenem!

TIZENNEGYEDIK FEJEZET.
Találkozás a költővel.

Három hónapja, hogy nem volt a naplóm kezemben. Nézem az utolsó mondatot: „Ne hagyj el engem, édes jó Istenem!“ Élénken emlékszem, hogy midőn e könyörgő szavakat leírtam, addig soha sem tapasztalt félelem szállta meg egész valómat. Már hetekkel előbb gyöngélkedtem, de könnyü meghülésnek vettem az egész bajt s bár néha-néha hideg borzongás futott át tagjaimon, rendesen eljártam az iskolába. Most aztán, hogy írás közben, az éjféli órákban, nagy erővel lepte meg egész testemet a forróság, valóságos rémület fogott el. E pillanatban ébredtem igazán az én egyedülvalóságom, elhagyatottságom megdöbbentő tudatára. Mi lesz velem, ha csakugyan ágyba dönt valami súlyosabb természetü betegség? Voltak pillanatok, nem, több: órák és napok életemben, mikor nemcsak hogy nem féltem a haláltól, de szinte vártam is annak a keserves tudatában, hogy az én életemnek úgy sincs más célja, mint küzdeni a mindennapi kenyérért; hogy nem lesz nekem soha puha, meleg fészkem, ebben a puha meleg fészekben akivel megosszak örömet, bánatot… enélkül élet-e az élet?

És most tetten értem magamat. Megijedtem, szörnyen megijedtem a haláltól. A haláltól, mely bekopogtat ebbe a kis szobába, s elragad irgalmatlanul, mielőtt érezném édes anyámnak s enyéimnek utolsó csókját s mielőtt, – haj, hogy kell leírnom! – látnám őt még egyszer, hallanám szavát, hallanék egy szót, csak egyet, ha szánalomból adja is: szeretlek! Mért ne halljam ezt a szót bár egyszer? Csak a szép, csak a gazdag úri lányoknak van joguk erre s nekem a szegény csúnya prepának nincs? Igazság-e ez?

Ezek a gondolatok háborogtak, kavarogtak bódult agyamban azon a rettenetes éjszakán, melyet nem felejtek el soha. Reggel ijedten jött be a háziasszonyom, látván, hogy már nyolc óra s még nem keltem föl.

– Beteg a kisasszony?

– Nagyon beteg vagyok, jó asszony.

– Mi baja? Hol fáj, lelkem kisasszony?

– Azt hiszem tüdőgyulladásba estem. Van-e itt közel orvos?

– Orvos, orvos! – csapta össze a kezét a derék asszony – itt errefelé híre sincs orvosnak. Magunk doktoroljuk egymást. Csak a halálos beteghez hoznak orvost… Éppen félnapi járóra van ide Vásárhely. Ott van doktor elég.

– Tegyen a fejemre s a mellemre hidegvizes ruhát, jó asszony. Aztán – hozzanak orvost.

– Hát az édes anyjának írjunk-e, aranyom?

– Ne! ne! ne írjanak. Csavarjon ruhát…

Félig eszméletlenül hanyatlottam a párnára. Éreztem, hogy van legalább negyvenfokos lázam.

Bejött Kása uram is. Ő azt javallotta, hogy fogadjunk fuvarost, aki bevigyen engem Vásárhelyre a doktorhoz. Így szoktak itt tenni a nehéz betegekkel, mivelhogy a doktor elhozatása tenger pénzbe kerül. Máig sem tudom megmagyarázni magamnak, hogyan történhetett: ez oktalan terv ellen egy szavam sem volt. Novemberi hideg esős időben, parasztszekéren bedöcögtetni a beteget a félnapra eső városba! Ez a gyilkossággal határos. De én erre nem gondoltam az én lázas fejemmel, az én tapasztalatlan, gyámoltalan eszemmel. Tehetetlen bábként engedtem, hogy tegyenek velem, amit akarnak. Következő reggelre szünt egy keveset a lázam, de már tudtam, hogy tüdőgyulladásom van. Felöltöztettek meleg ruhába, bepólyáztak vastag kendőbe, a parasztszekérre derekaljat, párnát tettek, aztán szépen fölvettek az ágyból s ráfektettek a szekérre. S hogy ne lássanak az emberek, fejem fölé tartott egy nagy szakadozott esernyőt Kásáné asszony, aki kisérőmül szegődött.

Aki falun él, annak az efféle látvány nem szokatlan. A falusi embernek nincs is pénze, meg sajnálja is a doktortól, s mikor a beteghez doktort hoznak, akkor már a szegény beteg rendszerint a végét járja. „Olyan nagy beteg, – mondják a jó emberek, – hogy még doktort is hoztak!“ De nehéz betegség esetén is inkább a beteget viszik a doktorhoz, mint a doktort a beteghez. Ez az utazás, a rossz utakon való végigdöcögtetés rendszerint az utolsó kenet a szegény betegnek. Velem is megtétették ezt az utat s ím, csodák-csodája, élek! Én, akit kora gyermeksége óta eljegyeztek a halálnak!

Ah, Istenem, milyen út volt ez! Az ég beborúlt, a levegő nyirkos, az út köves, gödrös, a szekér nagyokat zökken s minden zökkenésre nyilalás a mellemben! Aztán egyszerre csak szitálni kezd a hideg eső. Arcomat el kell födnöm a kendővel, mert a lyukas esernyőn az eső becsöpög. Majd megfulladok a kendő alatt. Erős köhögési rohamok fognak el. Egy örökkévalóság minden pillanat. A láz újra elborította egész testemet. Azt hiszem, meggyulladok.

– Gyorsan, gyorsan, egy csöpp vízet… meghalok.

Leemelnek a szekérről s az ölében visz föl a lépcsőn a fuvaros, mint egy kis gyermeket. Bevisznek a doktor rendelő szobájába. Forog velem az egész világ, a butorok táncra kerekednek. Ott forog a szobában két úr, mintha táncolnának ők is. Pedig állnak egy helyben, lázban égő, zavaros szemmel is látom arcukon a megdöbbenést. És hallom, amint az egyik rémülten kiált: Margit! Többet nem hallok, nem látok. Egy éles sikoltással eszméletlenül esem össze.

Késő este volt, mikor eszméletre tértem. Egy kis, de előkelően butorozott szobában találtam magamat. Az ágyam mellett két férfi ült s várta ébredésemet. Az egyik gyöngéden fogta a kezemet, az üterem verését számlálta; a másik könnyes szemmel, megindúltan nézett rám s remegő hangon kérdi: ismer-e?

– Óh, Istenem, – sóhajtok. – Ön az… István… Hát nem álmodom?

– A láz csöndesült, nincs ok az aggodalomra, – mondja a doktor.

De én nem törődöm a betegségemmel. Nem akarom hinni, hogy nem álmodom.

– Hogy jött ide? – kérdem suttogó hangon.

Az orvos közbeszól:

– Azt majd máskor mondja el az én István barátom. Most önnek föltétlen nyugalomra van szüksége, kisasszony.

István lehajolt, megcsókolta a kezemet.

Szemem megtelt könnyel. Hálásan emeltem rá. – Köszönöm, köszönöm, – rebegtem halkan.

Egy öreg asszony lépett a szobába, ezt a doktor mindenféle utasításokkal látta el, aztán magunkra hagytak. Éreztem, hogy jótékony álom nehezedik szempillámra; hogy ez az álom diadalmaskodik lelkem izgalmán. S én botorul küzdöttem az elalvás ellen.

– Asszonyság… – szólítottam meg az öreg asszonyt. – Mikor jött ide ez az úr?

– Tegnap, kisasszony. De a doktor úr meghagyta, hogy ne engedjem beszélni a kisasszonyt.

– Jó, jó, csak egy pár szót. Én egyet-mást kérdek, maga beszéljen. Meglátja, szépen elalszom. Mért jött ide?

– Nagy bál volt itt, kisasszonykám. A bál előtt ez a fiatal úr szavalt. Azt hallom, nagyon szépen szózatolt. Még pedig olyan verseket, amiket tulajdon ő maga írt.

– Itt van szállva?

– Itt. A doktor úrral jó barátok. Együtt tanúltak Budapesten.

– De hisz ő nem doktor.

– Nem. Azt hallottam, hogy talán lesz belőle. Talán már az is. S „ujságot nyomtat.“

– Meddig marad itt?

– Ma akart visszautazni, de, úgy látszik, itt marad, mig a kisasszony meg nem gyógyul. Úgy-e rokonok?

– Azok vagyunk…

Nem hazudtam. A lelkünk rokon…

– No látszik, hogy rokonok. Szegény, hogy meg volt ijedve! Egy falást nem evett vacsorakor. A doktor úr sehogysem értette a kisasszony dolgát. Szörnyen haragudott, hogy ilyen nagy betegen behozták, ahelyett, hogy kivitték volna őt. Azt sem értette, hogy egy ilyen gyönge leány hogy élhet egymagában.

– Hát a doktor úrnak van-e felesége?

– Nincs.

– No lám, akkor ő is egymagában él.

– Ugyan, ugyan, nagy különbség ez, lelkem kisasszony. De most aludjon ám. Jaj de forró a feje!

– Forró? No akkor aludjunk.

Ez volt a válságos éjszaka. Éjfélre negyven fokra emelkedett a láz, de hajnalban hirtelen alászállott. A doktor többször betekintett. Reggelre a láz teljesen megszünt s én aludtam mélyen, nyugodtan. Dél felé ébredtem föl.

– Túl vagyunk a veszedelmen! – jelentette a doktor látható örömmel. – Pedig – most már megmondhatom – nagyon féltem…

– Tehát visszamehetek Szilvásra?

– Ó, persze! Majd egy hét múlva. Talán kettő múlva.

– Úgy, úgy, – vágott közbe a költő, ki e szavakra lépett a szobába. – Mondhatom, az én prepa barátom könnyelmü egy leány, – folytatta, – miközben leült egy székre, közel az ágyamhoz. – Ilyen utazás csak nekünk, szeleburdi poétáknak van megengedve. Istenem, mit is gondolt!

– Semmit. Azt semmi esetre, hogy önt itt találom.

– Tudja, hogy épp ma akartam elindúlni Mezőszilvásra?

– Illetőleg vissza Budapestre.

– Nem, nem, ez csak ártatlan füllentés volt. Ha azt mondom az én kedves barátomnak, hogy Mezőszilvásra megyek, mert van nekem ott egy leánybarátom, akivel én irodalmi levelezést folytatok, a doktor lefog és nem bocsát el.

– Lássa, én megkönnyítettem a maga dolgát, megkiméltem egy rettenetes rossz úttól.

– Igen és szinte életével fizetett meg ezért.

– Ne felejtse, hogy sejtelmem sem volt az ittlétéről. Tehát nem okolhatta volna magát a halálom miatt.

– Csak keveset beszélni, keveset, – figyelmeztetett a doktor, ki azonban mindjárt távozott is, miután beteghez hivták.

Ketten maradtunk a szobában. S hogy ketten voltunk, sokáig nem jött szó ajkunkra.

– Emlékszik, – törtem végre meg a csöndet, – arra a kolozsvári estére? Mikor visszahuzódtam egy sarokba. És ön meglátott.

– S hogy megláttam, odasiettem.

– Táncra kért föl.

– S ön kikosarazott.

– Sohasem táncoltam. Pedig…

– Pedig?

– Akkor szerettem volna táncolni. Először és utoljára.

– Először és utoljára! Ily fiatalon hogy lehet így beszélni!

– Sokkal öregebb vagyok, mint ahogy képzeli. Ismerem magamat.

– Nos, ha ismeri, milyennek tartja magát?

– Egy kissé elsavanyodott, szeszélyes, hol tulságos jókedvü, hol minden különösebb ok nélkül rosszkedvű, magával elégedetlen, másokat kigúnyoló, csúnya, vézna, beteges leány vagyok. Ez vagyok én. Egy bolond poétának kellett jönni, hogy fölfedezzen bennem valami értéket. Ez a bolond poéta azt állítja, hogy barátom…

– És ha több lennék, mint barátja?…

– Rémülten mondanám! ne! ne! Legyünk barátok és soha többek.

– S nem tudna szeretni engem? Nem bízná kezét az én kezemre, hogy vezessem, hogy vezessük egymást egész életen át?

– A doktor megtiltotta a sok beszédet, – mondtam hirtelen s a párnák közé temettem arcomat. Éreztem, hogy könyeimtől nedves lesz a párna.

– Margit… Ön sír… Nézzen rám! Megbántottam?

– Nem, nem…

– Feleljen hát a kérdésemre!

– Nem, nem, most nem. Majd egyszer, később. Levélben. Nehezemre esik a beszéd!…

Csakugyan köhögési roham fogott el. Mikor valamennyire magamhoz tértem, kimerülten, összetörve, (mily szánalmas állapotban lehettem!) szomoru mosolygással fordúltam felé:

– Nos, lehetünk többek egymásnak, mint barátok?

– Túloz.

– Nem. Ne ámítsuk egymást. Tudom, hogy rövid idő multán csak nyüg, teher lennék, melyet csak azért nem rázna le magáról, mert sokkal becsületesebb. De az én szívem megszakadna, ha szenvedni látnám önt. István! Búcsúzzunk el már most. A barátság maradjon, a szerelem – ha volt, ha van – aludjon el.

István megragadta a kezemet s hévvel csókolta meg.

– Ne, ne ezt. A homlokomat… Egyszer… Az ajkamat… Egyszer, csak egyszer. És mondja: szeretlek. Egyszer, csak egyszer. Aztán… ne lássam többé soha. Én már boldog vagyok… Előre, ifjú barátom! Bontsd ki szárnyaidat, emelkedj magasra, a csillagokat érje koszorus fejed. Imádságom kisér a messzeségből. Add szívedet tehozzád méltónak: szépnek, ragyogó szépnek, bűbájosnak, tündöklő elméjünek, aki téged megért, veled szárnyal, a szíve a te szíveddel egyszerre dobban. Ilyen nő kell neked s nem egy mindig halódó penészvirág… Ne, ne, többet ne. Ég a homlokom, az ajkam. Eredj, eredj!

Félig ébren, félig álomban suttoghattam el e zagyva beszédet, de elsuttogtam, bizonyosan el, mert most hogy ébren vagyok, itt ülök újra az asztalnál, minden szó megelevenedik lelkemben, mintha képe, formája volna minden egyes szónak. Nem láttam eltávozni Istvánt. Csak azt tudom, hogy még aznap elutazott. Búcsú nélkül. Mért is búcsúzott volna? A közönséges mindennapi búcsú már nem illett hozzánk. Így volt ez jól.

Másnap megjött az én édes drága jó anyám. Mindenáron haza akart vinni. Makacsul ellenszegültem. Végre is engednie kellett. Mihelyt annyira jobban lettem, visszakísért Szilvásra. Itt maradt egy pár hétig. A szívem majd megszakadt, mikor kifejlettem ölelő karjaiból. Szegény Lila mama! Még papirost és plajbászt is vett elő, úgy számolta össze (és nagyította) szükös jövedelmét, csak valahogy meggyőzzön engem: megélhetünk anélkül is, hogy én ebben az Isten háta mögötti faluban kínlódjam. Pihenjek addig, mig otthon kerül állás. Nem tudok megválni ettől a magányosságtól! Félek, hogy sehol egyebütt nem álmodhatom tovább zavartalanul az én édes álmomat. Gyermekes félelem ez, de hiába, nem tudom leküzdeni.

Mennyi levél, mióta István elutazott! S milyen bolondok mind ezek a levelek! Nem győzöm észre téríteni. Pedig végre is enyém lesz a diadal, a szomoru diadal. Ha ő gyönge, én erős leszek. Tetszem magamnak ebben a szerepben. A gyönge leány, akin az egész világ szánakozik, erősebb az erejére büszke férfiúnál. Penészvirág vagyok? Hát tudom, hogy az vagyok. De erősebb is a lelkem, mint a tietek valamennyien, akiket ismerek. Tapsolj, Lili! Büszke lehetsz a tanítványodra. Szeretlek, de főkötőt nem tesznek az én fejemre soha! Ha már el vagyok jegyezve a halálnak, – ámbár úgy látom, hogy az emberek csúnyán fölsülnek a jövendölésükkel, mert hosszu, nagyon hosszu életü leszek, – de jó: ha már meg kell halnom, ne haljak meg csalódástól megtört szívvel!

Így szeretve vagyok, szeretve leszek a sírig én, a penészvirág! Hányan mondhatják ezt még el magukról?!

TIZENÖTÖDIK FEJEZET.
Regény Margitról.

Be rég nem írtam beléd, édes kicsi könyvem. Ím elmúlt a tavasz, el a nyár, őszre hajlott az idő s te érintetlenül pihentél az én ládikámban. Mi történt velem? Igaz volna-e, hogy már te reád sem merem bízni szívemnek bolond vergődését? S igaz volna-e, hogy most azért veszlek újra elő, mert vége felé közeledik az én édes-bús regényem? Sűrűn jönnek még Istvántól a levelek, de már kiolvasom a sorok közül, hogy lassankint megadja magát s igazat ad nekem. Már-már kezdi hinni, hogy amit iránta érzek, a legtisztább, a legeszményibb barátság. Nemrég egy különös novellára bukkantam. „A csúnya leány“ a címe. Mintha csak rólam írták volna. Egy agglegény beszéli el benne, hogy megszereti a csúnya leányt, aki persze az ő szemében napról-napra szebbé lett. Megszépíti a lelke. Megkéri a leány kezét s bár ez is szereti őt s meg is vallja szerelmét, mégsem lesz a felesége. A férfi agglegény marad, a leány vén leány. Ugyanúgy bölcselkedik a csúnya leány is, mint én. Ugyanazok az okok riasztják vissza a férjhez menéstől. Ő is csúnya, vézna és beteges.

Talán csak nem rólam írták ezt a történetet? Nem, nem, nyugodt lehetsz. Nem egy csúnya, vézna, beteges leány van a világon. De mindegy, akárkiről, ez a novella nagy segítség nekem az én lelki nyomorúságomban. Elküldöttem Istvánnak. Kiváncsi voltam a hatásra. István nagyon gorombán nyilatkozott a novelláról. Azt írja, bolond az írója, bolondok a hősei. S végül: bolondoktól ne vegyek példát. Én meg visszaírtam: Az az író nagyon okos ember, a hősei bölcsebbek, mint a hét görög bölcs együttvéve. Hálás vagyok az írónak: megerősített elhatározásomban.

István újra ír. Most már röviden, nem palástolt bosszúsággal. „Hát jól van. Maradok agglegény, mint a novellabeli bolond, – maga meg maradjon vén leány.“

Én erre írom: „Ne beszéljünk se agglegénységről, se vénleányságról, beszéljünk barátságról. Ez nem akadályozza meg magát, kedves poétám, hogy egy szép napon egy szépséges szép leányt vezessen oltár elé s azért megtartson engem barátságában. Nézze, küldöm az arcképemet. A nyáron elkövettem ugyanis azt az ostobaságot, hogy fényképező masina elé ültem. Ezt az arcképet majd bátran megmutathatja jövendőbelijének. Bátran megmondhatja, hogy e fénykép tulajdonosa az ön vénleány barátja. Bátran megvallhatja, hogy időnkint levelet vált velem. Tudom, nem lesz féltékeny. Annál kevésbbé, mert bizonyos vagyok abban, hogy elkövetkezik az idő, midőn egyre ritkábbak lesznek a levelei.

S ez – előre mondom – nem fog fájni nekem. Előveszem a régi leveleket, újra meg újra olvasom azokat. És el fogom olvasni minden versét, minden könyvét. S minden dolgát meg fogom kritizálni, még pedig szigorúan. Annyira szigorúan, hogy még meg is fogja sokallani s – ami nagy szerencse lenne mindkettőnkre nézve – még majd kiállhatatlannak is fog tartani. Szinte hallom a magamagát vádoló, szemrehányó kitörést: s én ezt a kiállhatatlan vén leányt egykor szeretni tudtam! Így lesz, így.“

Ez a levél nagyon bántotta az én poétámat. Hogy én ilyesmit tehetek föl róla. Könnyelmü, léha, fölszines embernek tartom őt is s ez nagyon fáj neki. Ne jövendölgessek, várjam nyugodtan az idők mulását, az események folyását.

Szegény kis poétám! Úgylátszik, csakugyan igazságtalan vagyok iránta. Ha már beletörődött abba – legalább azt írja – hogy csak barátok legyünk, hát legyünk barátok s ne jövendölgessük, hogy mint lesz, hogyan lesz majd tíz-húsz év múlva.

Lili is keményen megdorgál. Azt írja, gyöngédtelen vagyok. Ő is azt hiszi, hogy a poéta majd egy pár év múlva megtalálja az ő igazi párját, puha meleg fészket rak; de egy bizonyos, hogy nem lehet az közönséges lélek, ki egy szegény, csúnya prepát foglalt a szívébe s mert a neki szép álmot nem valósíthatja meg, a legsivárabb életet, az agglegénységet választja. Ha csak pár évig is tart ez az elhatározása, ezért a pár évért is megérdemli a te becsülésedet. Csipkedő kedvedet másokon gyakorold, kicsike. Ne bántsd a költőt!

Megfogadtam Lili tanácsát. Az ő szelid, nemes lelke megmutatta nekem az igaz utat. Többé nem törődöm a magam lelki nyomorúságával, minden gondolatom, minden szavam, írásom egy célt szolgál: visszaállítani az én poétám lelke nyugalmát, észrevétlenül előkészíteni, megvetni alapját az ő boldogságának. Látni akarom, amint repül följebb, följebb, emelkedik a magasabb régiókba. Látni akarom, amint csöndes révbe jut hányt-vetett hajója. Látni akarom oldalán azt a szépséges szép leányt, kinek lelke megérti őt, vele együtt szárnyal. És engem boldoggá tesz a tudat, hogy ebben részem volt nekem is! Nem irigylem annak a nőnek a boldogságát, csak boldoggá tegye az én poétámat, azt az embert, ki egykor nekem is juttatott meleg szívéből egy sugarat. Ez az egy sugár elég nekem, ki zordnak, kietlennek képzeltem még nem oly rég egész életemet.

Ah, Istenem, az én poétám még csak most kezd megérteni engem. Mély megindulás reszket minden szavában, mit e levelemre ír. Most már érzem, most már hiszem, hogy lelke visszaszáll a barátság kivánatos mezejére zejére. Lehet, hogy sohasem találja meg a nőt, ki szívét betöltse egészen, – lehet, hogy egyedül fog repülni fönt a magas levegőégben, mint a sas, de nem lesz boldogtalan, mert miként a sast az árnyéka lent a földön, akként fogom én őt követni, csodálattal, büszkeséggel tekintve föl reá!

Hogy elrepült az egy esztendő! Lám, már két esztendeje vagyok Mezőszilváson, belekezdtem a harmadikba is s most már azt hiszem, itt maradok örökre. Mehetnék ide is, oda is, de minek? Úgy megszoktam ezt a kis szobát! Miért menjek oly faluba, hol van úri társaság is, ha már nem lehetek ott, ahol édes enyéim élnek? Nem vagyok egyedül. Kása uram, az én derék házigazdám megajándékozott egy sárga rigóval. Nem tettem kalitkába, szabadon röpköd, jár-kél a szobában s bár ki-kinyitom az ablakot, hogy repüljön el, a kis oktalan, úgy látszik, ragaszkodik hozzám, nem hagy el. Vidám füttyeivel föl-fölveri kis szobám csöndjét, rá-rászáll a vállamra s csőrével összekuszálja a hajamat. Jaj de bolond, kedves egy madár. Írtam róla a poétámnak, ő meg verset ír az én rigómról. De milyen bolond verset! Irigyli az én rigómat.

Most különben bolond egy kedvemben vagyok. Tegnap egyik kollégám megkérte a kezemet! Nem állhatom meg, hogy e nevezetes eseménynek helyet ne szorítsak a naplómban. De máskülönben sem titkolom: megírtam Lila mamának, meg Rózának, Ágnesnek, meg Lilinek is. Képzelem a familia mennyire megrőkönyödik, mert komoly képet vágva tanácsot kérek, hogy mit tegyek. Elfogadjam-e a derék kolléga kezét? Gyermekes módra dicsekszem leveleimben. Ime, nekem is akadt kérőm. Még sem vagyok én oly csúnya leány.

Hogy is történt? Így történt.

Szalóki kollégám már öt éve tanító Mezőszilváson. Egyben kántor is. Derék, becsületes férfiú. Kettős fizetéséből tisztességes jövedelme van. De, úgy gondolom, ha ehhez hozzá csaphatná az én fizetésemet is, még tisztességesebb lenne a jövedelme. Szalóki kollégám már régóta gyanus előttem. Folyton példálódzott, hogy rettenetes itt az élet, különösen, ha egymagában él az ember. Becsületes kosztot nem lehet kapni. Napok múlnak el meleg étel nélkül.

– Valóban, – mondám én is, valahányszor Szalóki példálódzott, – itt az élet rettenetes lehet egy magányos férfira nézve. De hát mért nem házasodik meg kolléga úr?

– Ki jön ide ebbe a sárfészekbe? – sóhajtott föl ő.

– Hát én nem jöttem el ebbe a sárfészekbe? – igazítottam helyre a kollégát.

– Persze, persze, tanítónőnek. De feleségnek!

– Persze, persze, – mondám én, – az más.

Ez így folyt hosszu időn át. Tavaszra jött nyár, nyárra ősz, őszre tél és ismét tavasz, minden, de minden megváltozott, csak Szalóki kolléga példálódzása maradt meg változatlanul. Tegnap aztán, mivelhogy nagy sár volt, Szalóki kolléga hazakisért az iskolából. Egy nagy pocsolya előtt engedelmet kért, hogy átvihessen rajta. Én megengedtem, miért ne?

Ő mondá:

– Lássa, kisasszony, ahogy most átvittem a pocsolyán, úgy vinném kegyedet egész életen át.

Mondám én:

– Na ezzel nem sokat mond, kedves kolléga, mert én nem lehetek nagyon nehéz.

– És ha az volna is! – áradozott Szalóki.

– Igaza van: ön akkor is feleségül venne engem, ugy-e. Mondja, mennyi az ön fizetése?

Szalóki arca e váratlan kérdésre földerült.

– Összesen hatszáz forint.

– Szép pénz. Nekem is van négyszáz forint fizetésem. Ez együtt ezer forint. Óriási összeg.

– Szépen megélnénk, sőt félre is tehetnénk.

– Úgy van, félre is tehetnénk.

– Kisasszony! – állott meg Szalóki az útszélen. Tudna engem szeretni?

– Én? Hogyne tudnám. Csak egyet nem hiszek.

– Mit?

– Azt, hogy ön engem szeressen.

– De kisasszony!

– Nézze, kedves kolléga, ne komédiázzunk. Ön meg akar házasodni. Nem először. Már három tanítónő fordult meg előttem, mióta ön itt van. Mind a háromnak fölajánlotta szívét és kezét. Mind a három elmenekült – nem ön elől, hanem ebből a sárfészekből. Én nekem tetszik ez a sárfészek. Tetszik, mert sehol a világon így nem élhetek magányosságban, mint itt. De most majd mégis itt fogom hagyni e fészket.

– Csakhogy a feleségem ne legyen, ugy-e?

– Ó, nem a miatt. Itt élhetnénk száz esztendeig s mégsem lennék az ön felesége. Sem az öné, sem a másé. Nemcsak azért nem lennék az ön felesége, mert tisztában vagyok azzal, hogy azért venne el, mert nincs a faluban más úrileány, de azért sem, mert egyáltalán senkinek sem leszek a felesége.

– Sok leány mondta ezt már.

– Igaz, sok leány mondta ezt és kevesen tartották meg. De én a kevesek közé tartozom. Hanem mint jó kollégámnak, kit igazán becsülök, megteszek egy szívességet: a jövő évre más helyre pályázom. Talán jön utánam egy oly tanítónő, ki megszereti ezt a sárfészket és megszereti önt is.

Szalóki arca most már a szó teljes értelmében gömbölyüre vált. Annyira nem tudott uralkodni magán, hogy belekapaszkodott a szavamba:

– Csakugyan elmegy, kisasszony?

Rég nevettem úgy a lelkemből, mint most.

– El, kolléga úr, el! – No lássa, – tettem hozzá, magamhoz térve a nevetésből – ennyit ér az ön szerelme. De sebaj, kedves kolléga, azért mi jó barátok maradunk. Fogadja el a barátságot: biztosíthatom, jó társaságba kerül.

Ezeknek a szavaknak az értelmét persze már nem értette, nem is érthette az én kollégám. De tényleg igen jó barátságban váltunk el, én meg szokatlanul vidáman léptem be kis szobámba.

– Fütyülj, rigó! – biztattam az én kedves pajtásomat.

S a rigó fütyült, ugrándozott. Én is ő vele. Aztán egyszerre valami nehéz bágyadtság szállott reám. Ledültem a pamlagra. Fejemet a pamlag vánkosába temettem és megeredt a szememből a köny zápor módjára. A szívem majd megszakadt.

Mért sírtam? Mit tudom én? Mért nevettem, ugrándoztam az előbb? – Mit tudom én?

Ezt a lelkiállapotot rajzold meg, poétám, barátom… nem, nem, csak barátom… Távozz, sátán, távozz!

Hány levél! Melyiken kezdjem? Félre, félre, első az én Lila mamámé. Jaj, de nagy bolondságot csináltam. Szegény Lila mamát de megijesztettem. Róza meg valósággal dühöng. Ágnes azt írja: megbolondúltál? Ír a sógor is. A jövő évre megüresedik egy állás Csinódon. Nehogy elrontsam az életemet, egész jövőmet. „Ámbár – teszi hozzá – ha szereted, akkor nincs beleszólásom.“ Ó, a jó Balázs! Nem tagadja meg papi voltát.

De most már csak repüljenek haza a levelek, hadd tudják meg, hogy csak rossz tréfa volt az egész.

Lili is írt. Mintha látnám szelid mosolygását s amint megfenyeget szeretettel: te bolond kicsike, te. Mikor komolyodol meg már? Mért neveted ki azt a derék, jó embert? De ha neki feleségre van szüksége!? Kinevetni való ez?

Alig olvasom végig a leveleket, jön megint a postás fiú. Egy kis csomagot hoz. Ott felejtődött a postán, – mondja, – azért nem hozta a levelekkel.

Izgatottan bontom föl, mert kivül az én poétám kezeírása. Egy könyv a csomagban. Díszkötéses könyv. A címe: „Margit.“ Verses regény tíz énekben. A könyv első lapján ajánlás: „Uzoni Margitnak – változatlan barátsággal a költő.“ S egy levélke. „Ime, a mi regényünk. Ez az édes-bús, szomoru regény. Az első példány az öné. Azt hiszem, ez a legszebb művem s hogy ehhez hasonlatos szépet nem írok többet soha.“

Egész éjjel nem aludtam. „Margit“-ot olvastam, a mi „édes-bús szomorú regényünket“. A regénynek a vége: örök szerelem. A házasság elmarad, de a szerelem él örökké, változatlanul…

Nem így alkudtunk, poétám! Örök barátságra tettünk fogadást. Vagy te a regény végét amugy szebbnek találtad? S talán igazabbnak is?

Úgy látszik, a sajtó is Istvánnak ad igazat. Szokatlan dícséretekkel halmozzák el a kritikusok.

Boldog vagyok, büszke vagyok. A csúnya leány megtermékenyítette a költő lelkét, szárnyakat adott fantáziájának. Megindulással olvassák a mi regényünket még azok a nagyképü, hideg kritikus bácsik is. Látod, költő, látod, nekem van igazam. Eddig, ha rád hallgatok, talán már nyüg vagyok neked, így meg szépnek, bűbájosnak látsz, s megsebbzett szívednek minden vércsöppje a költészet igaz gyöngyszemévé varázsolódik!

Költőnek ha születtél, a köznapi boldogság nem lehet a te osztályrészed: köznapivá leszel magad is, költészeted is. Milliók szívének szerzesz enyhületet, míg a tiedből patakként foly a vér, de mások szívének enyhülete balzsam a te sebzett szívednek is. Tanúlj szenvedni a kisebbekért, a gyöngébb lelküekért. Ez a költő hivatása; a költőé, kit Istennek véghetetlen kegyelme a közönséges halandóktól már születése pillanatában megkülönböztetett!

Én nem ejtek több könyet a magam bús végzete miatt. Minden úgy van jól, amint van. Én már az vagyok, aminek jövendöltem magamat: árnyék, a szédítő magasban repülő sasnak árnyéka. Te csak repülj, az árnyék híven kisér téged s boldog büszkeséggel néz föl reád!

TIZENHATODIK FEJEZET.
Vége a regénynek.

… A regény írója egy pillanatra átveszi a szót Uzoni Margittól. Forgatom a napló lapjait, előre meg vissza, nem akarok hinni a szememnek: esztendő esztendő után múlik s egyre szűkszavubbá lesz az én Margitom. Itt egy fölsóhajtás, ott egy rövid elmélkedés, aztán öngúnyolódás, s van oly esztendő, hogy egy szót sem ír könyvébe.

Margit regénye közeledik a véghez! Megindúltan olvasom szaggatott, gyorslélekzetü följegyzéseit, s bár váltig erősíti, hogy szíve lecsöndesült, s magános életében, melyre maga itélte magát, megnyugodott, nem tudok hinni e megnyugvásban.

Hallgassátok őt!

… Mindenütt jó, de legjobb itthon. Itt az enyéim közt mégis csak nagyobb biztosságban érzem magamat. A sógorom átadott egy kis szobát, melynek külön bejárása van a kertből. Senki sem zavar, élhetek kedvem, változó hangulatom szerint. Néha-néha csapongó a kedvem, fölvidítom az egész házat. Sőt, gyerekes is vagyok. Máskor hirtelen, minden átmenet nélkül beborul fölöttem az ég s ilyenkor szörnyü kiállhatatlan lehetek. Félek, hogy elsavanyodom. Pedig még nem vagyok vén leány. De megdöbbentő példákat látok. Ahány vén leányt ismerek, mindenkiben födöztem föl valami nevetséges ferdeséget. Inkább haljak meg, semhogy engem olyannak lássanak mások, mint amilyennek látom én a vén leányokat.

Az a bolond poéta még mindig nem okosodott meg. Mit akar? Már harmincöt éves s nem házasodik. Mindössze annyit javult, hogy szerelmes diák módjára már nem ábrándozik. Ezt a diákjaira bízza. Öt éve már, hogy nem láttam. Szavát vettem, hogy sohasem mutatja magát. Van rá okom. Ha még egyszer látnám, hangját hallanám, nem állanék jót magamért. Megszegném fogadásomat. Mert néha bolond gondolatok kavarognak elmémben. Végre is – perelek magammal – mért ne lehetnék felesége? Ha egy-két évig lakhatom is a mennyországban, mit bánom én, ha aztán pokol lesz is az életem? Ha észrevettem volna, hogy nyüg vagyok rajta, nem lett volna-e erőm megszabadítani őt e nyügtől? S szállott volna rám bár e világnak legnagyobb bánata, nem édesítené-e meg a rövid boldogság mennyei gyönyörűsége? Ah, de nagy bolond valék!

Nevessünk. Szalóki, az én volt kollégám megházasodott. Az utódomnak megtetszett a sárfészek is, Szalóki is. Áldásom rátok!

Fogadást tettünk a képesítő után, hogy az új század első esztendejében találkozunk Kolozsvárt. Csaknem mind megtartottuk a fogadást. S csaknem mind férjével jött el. Egyik-másik a gyermekeit is elhozta. Első sorban Sárosi Magda érdekelt. Vajjon kivel jön ő? Egy jóképü, neki gömbölyödött, deresedő szakállu úrnak karján lépett be. S velök két gyermek. Egy fiú s egy leány. Magda ura körjegyző. Igen jó módban élnek kettejük fizetéséből. Hát Jankó, a szerelmes jogász, hová lett? Istenem, Istenem, ezek a süldőkorbeli szerelmek! Szerét ejtém, hogy Magdától megkérdezzem: nos, mi lett Jankóval? Magda kicsinylően legyint: ugyan hagyjad. Tejfölös száju fickó volt. Sohasem vettem komolyan. – Boldog vagy? – Meg vagyok elégedve sorsommal. A férjem derék ember. Vivát, Magda!

És mind a hányan vannak: ilyenformán találták meg a párjukat, a süldő szerelemnek emléke futó mosolyt csal az ajkakra s aztán napirendre térnek fölötte. – Hát te!? – szegezik nekem a kérdést egyszerre tízen is. Tréfával ütöm el. Mondom: Pár hónappal ezelőtt egy jó barátom megigérte, hogy a találkozás idejére vőlegényemnek adja ki magát, hogy ne kelljen szégyenkeznem. De ez az önfeláldozó barát az utolsó pillanatban cserben hagyott: torokgyulladásba esett a – kicsi leánya! Ezen mind nevetnek s konstatálják, hogy én a régi rossz nyelvü prepa vagyok, de Sárosi Magdában nem nyugszik az ördög. – Hát a poétád? Az egyszer nagyon érdeklődött irántad. – Úgy van, – mondám, öszeszedve minden erőmet, hogy el ne áruljam magamat – a poéta úr egyszer érdeklődött, s ha jól tudom – máig is agglegény. – De híres emberré lett! – mondják többen. – Igen, magam is úgy hallottam, hogy híres ember, nagy nevü költő. – Igaz, hogy rólad verses regényt írt? – Rólam? Olvasta valaki közületek? Kitünt, hogy egyik sem olvasta. Mégis nagy szerencse, legalább ez esetben az, hogy szép hazánkban a könyveknek csak a címét ismerik, a tartalmát nem… Hanem a vacsora végén Pál Vilma, ki most is oly szelid, leányos, mint volt, jóllehet három gyermek mamája, félre húzott, karját karomba öltve vitt az intézet jól ismert, édes-bús emlékü ösvényein s mikor látta, hogy senkisem figyel reánk, megindúltan csókolt meg: ó édes kicsike, lásd, én olvastam azt a verses regényt. Ismerem a ti regényeteket. Sokat sirattalak, s siratlak ma is. – Te drága jó lélek, te, csókoltam én is Vilmát – ne sirass engem! Ne hidd, hogy boldogtalan vagyok. Így akartam, így van jól…

Bár szeptember az én legszebb hónapom, lelkemnek, egész lényemnek legjobban megfelelő, legboldogabb mégis a nyári hónapokban vagyok. A nyarat mindig itt tölti az én édes Lila mamám. Itt Róza is. A csöndes papi ház ilyenkor megelevenedik. Alig lehet ráismerni. A gyermekek közt gyermekekké válunk magunk is. Mert Isten már három gyermekkel áldotta meg a papiházat. Mariskát Róza már teljesen lefoglalta magának. Az udvarhelyi ház csöndességét ez a gyermek eleveníti meg. Elhatároztuk, hogy prepának neveljük Mariskát s gondunk lesz rá, hogy ne maradjon vén leánynak, mint mink. Végre is, egy familiából elég két vén leány. Róza? Ő akár minden nap férjhez mehetne. De szegényt majd fölveti a bosszúság. Csupa özvegy, sok gyermekes férfiak próbálnak szerencsét, azzal a nyilvánvaló számítással, hogy a derék, a jó Róza föláldozza magát érettük, férjének betegségében hű ápolója, a maszatos arcu gyermekeknek mosdató, öltöztető dajkája lesz. Ám olyan, aki nem akar áldozatot, aki Rózát maga-magaért vegye el, nem igen akad, s ha igen, az meg Rózának nem tetszik. Szóval, az ő sorsa meg van pecsételve. Vén leány marad s a körülményekhez képest elég boldog, mivelhogy a kis Mariska Róza-mamának hívja. No lám, én ennyire sem viszem soha. Én csak prepa vagyok a gyermekeknek is s mert ha jó kedvem van, hancurozom velök, pajtásuknak tekintenek, ami nekem végtelenül jól esik.

Az anyai szemnél van-e élesebb szem a világon? Ó drága jó édes anyám, te sejted, hogy nyugalmam, jó kedvem tettetés. Ha ketten vagyunk, szomorúan nézel reám. És faggatsz szeliden, aggódó szeretettel. – Kinek vallhatod meg szíved titkát, ha nem édes anyádnak? – Nincs a szívemnek titka, édes jó Lila mamám! Szegény Lila mama csüggedten hajtja le fejét. S nem tudom elszánni magamat, hogy kitárjam előtte a valót. Inkább maradjon bizonytalanságban, mint hogy megismerje az én nagy lelki nyomorúságomat, melynek gyógyító szere amúgy sincs…

Itt a tél. Fehér az egész világ. Egy végtelen nagy szemfödél borítja a földet. A halált juttatja eszembe folyton ez a szemfödél. Ah, Istenem, de szomorú levelek jönnek Rózától! Lila mama nagyon beteg. Édes jó Istenem, könyörülj rajtam. Ne szólítsd el még az én édes anyámat! Mert hiába, senki sem áll oly közel a szívemhez, mint ő. Ha meghal az én édes anyám, kinek sírom el emésztő titkomat? Mert el akarom sírni. Érzem, hogy az ő keblén megenyhülne szívem. Az ő meleg csókja örökre visszaadná lelkemnek nyugalmát. Lili! Lili! imádkozz te is az én édes anyámért! Mért nem vagy te most mellettem e nehéz órákban!?

… Meghalt az édes anyám! Lelkem gazdagabb lett egy fájdalommal. Jóságos, szelid arcát nem látom többé soha.

Az utolsó órában értem halálos ágyához. Halvány, beesett arcán ott volt a Halál hideg lehellete. Szemében benne volt egész lelke. Gyötrelmes, fürkésző tekintete úgy perzselte a lelkemet s én csak zokogtam: lelkem jó anyám! Hideg arcát megcsókoltam. Ő is megcsókolt. Egy mély fájdalmas sóhaj, egy szívet hasogató utolsó tekintet… meghalt az édes anyám!

Lili! Lili, te szent Lili, te! Hát eljövél! Hát itt valál mellettem életem legszomorúbb óráiban? Ki vagy te én nekem? Mi van a te hangod zenéjében, hogy egy szó a te ajkadról égi balzsam az én sebektől borított szívemnek?! Vaj’ nem álmodom-e? Te voltál-e valóban az égből szállott angyal, ki anyám frissen hantolt sírján imát rebegett? Te voltál-e az, aki lecsókolta könnyeimet? Eddig szerettelek, most imádlak, mint Istenemet.

Szegény poéta! Hogy dadog a részvét levelében! Nincs egy befejezett mondata. Ez volt a legszebb leveled, poéta.

Róza is ide költözött a papi házba. De az ő lelke oly nyugtalan. Sehol sincs maradása, mióta drága jó édes anyámat eltemettük. Úgy jár-kel, mint egy bolygó lélek. Neki, látom jól, nem lesz addig igazi otthona, mig a leányát fészekbe nem segíti. Most már csakugyan nincs életének egyéb célja. Én meg sohasem tudtam úgy megbecsülni ezt a meleg nyájas otthont, mint most. Én már csak Ágnesékkel maradok, mig Isten élnem enged. Úgy e világon senki sem tudja tűrni az én szeszélyeimet, mint Ágnes és Balázs. Mind a kettő „talpig szív“, amint én szoktam mondani. Balázs meg valóságos doktorom nekem. Csak rám néz s konstatálja, hogy lázam van. Hiába tiltakozom, ágyba parancsol. S ez gyakran van így. Göthös prepának csúfolnak s ha lehetne, a szellőtől is megóvnának. Lehet-e egy „vén leánynak“ ennél jobb sora? Különösen szeretem bennök, hogy bár csak sejtenek egy s mást az én legbensőbb dolgaimból, tisztában vannak velem. Jól tudják, hogy eszemágában sincs a férjhezmenés. Őszintének veszik abbeli kijelentéseimet, hogy: ugyan az ördögnek sem kellek, de ha mégis akadna oly együgyü, ki kezét ajánlja föl, meggondolás nélkül utasítanám vissza. Ilyenformán nyugodalmas az én életem. Már azok a jó, mindenkit házasító nénik sem példálódzgatnak, hogy így meg úgy, ideje volna már… hál’ Istennek, ezek is tisztában vannak már velem. A jó asszonyok! Leolvasom arcukról a szánakozást: szegény Margit! Még kérője sem akadt. – Dehogy nem! – vigasztaltam őket, ha egy-egy szót elejtenek. Hát Szalóki kolléga! De ezt a familia tagjain kívül senki sem hiszi el nekem. S ez engem úgy mulattat! Hátha egyszer valami nagy véletlenség napvilágra hozná az én regényemet! Ez volna csak a mulatságos! Szinte hallom: ugyan hol volt a szeme annak a költőnek? Vagy: látszik, hogy költő. Bolond.

Úgy, úgy, kicsike, nyugodj bele: senki sem nézi ki belőlem a nagy hódítót. Senki sem födöz föl benned szépséget. Csúnya vagy te, punktum. A szemed? Ugyan ne dicsekedj a szemeddel. Ezt csak egy ember látta meg. Hátha az is rosszúl látott? Lehet. Poéta volt…

Vége, vége. Az én regényemnek vége. Még egy mélabús akkord – s vége. Legyen ez akkord az utolsó lap.

Ülök az én kicsi szobámban, az öreg kandalló előtt, harizsálgatom a leszakadó tüzet. Föl-fölvillanó lángja átvillan a szoba homályán, mint valami régi halovány emlék a multból. A ház népe már rég lepihent, de én nem vagyok egyedül. Lábamnál egy vézna, sápadt arcu leányka ül, időnkint egy-egy hasáb fát vet a tűzre, aztán álmosan bóbiskol tovább.

– Zsuzsika, feküdj le.

– Nem vagyok álmos.

Sok s nagy sanyarkodásról beszélő, mélyen beesett szeme látható kéjjel mered a tüz világába, egy-egy pillanatra álomba szenderíti a bizsergető melegség s halk szuszogása belevegyül a csöndes dorombolásba. Olvastam egyszer valahol, hogy ez a legszebb muzsika a világon: a tűz csöndes dorombolása. Fáradt, öregedő ember írhatta ezt. Akkor nem hittem, ma hiszem. Kint tombol a szél, meg-megrázza az ablakot, a fák szomorúan hajladoznak, mintha temetésre készülne az egész világ s itt a kandallóban csöndesen dorombol a tűz… Úgy van, úgy, ez a legszebb muzsika a világon. Fájdalmat zsibbasztó, vágyakat altató, megnyugvást fakasztó: minden úgy van jól, ahogy van…

Ime, magammal már tisztában volnék. De nézem-nézem ezt a szendergő gyermeket, ezt a béna, istápon kínlódó férget, ezt az apátlan, anyátlan árvát, kit magam sem tudom, miért, hogyan, könyörületességből-e vagy szeszélyességből vettem magamhoz – hát ez mért született, mért él, minek van ezen a világon?

– Zsuzsika, feküdj le.

Zsuzsika fölriad, s bizonygatódzik, hogy ő nem álmos. Hizelegve simogatja a cipőmet, babirkál a szoknyám szélén, aztán rám veti nagy okos szemét.

– Hát a kisasszony mért nem fekszik le?

– Mert én igazán nem vagyok álmos.

Hosszú hallgatás. Zsuzsika nem veszi le rólam a tekintetét.

– Kisasszony…

– Mit akarsz, Zsuzsika?

– Ugy-e magának nagy bánatja van?

– Ó te bolond leányka, te, mit beszélsz?

Nem állhatom meg a kérdését nevetés nélkül.

– Azt én onnét gondolom, – magyarázza ki magát a vén gyermek – mert volt nekem egy néném, aki mindig azt énekelte: nincsen nagyobb nyomorúság, mint az egyedülvalóság…

– De, kis csacsi, én nem vagyok egyedül. Itt vagy te. Egy meg egy: az kettő, ugy-e? Hátha még az istápodat is számítom? Azzal hárman vagyunk.

– Az istápot? – nevet Zsuzsika. – Hiszen az nem ember!

– Többet ér sok rossz embernél. Nem emlékszel, mikor egyszer az iskolából jövet ránk ugrott egy kutya? Te félkarral belém fogódzkodtál, félkarral meg fölemelted az istápot s olyat ütöttél a kutyára, hogy vonítva kullogott el.

– Igaz a’! – kacag Zsuzsika egész lelkéből. Aztán egyszerre elkomolyodik, arca, szeme, mintha lángolna: ne is merje bántani senki lélek a kisasszonyt!

Odacsúszik a lábamhoz, szorosan átöleli, mintha egy láthatatlan ellenségtől meg akarna védeni.

– Szeretsz, Zsuzsika?

– Ó édes Jézusom, hogyne szeretném!?

– Ugy-e, csak azért szeretsz, mert adok neked meleg ruhát, meleg levest, meleg ágyat?

Zsuzsika minden szóra tagadólag csóválja fejét.

– Hát mért szeretsz?

– Azért, mert mindig szomorú s mégis annyi sok szép, s kegyes szava van hozzám!

– Ó te bolond, te!

Zsuzsika elhallgatott, sokáig nem töri meg a csendet, már-már azt hiszem, újra elszenderült. Egyszerre csak fölkapja a fejét, merőn rám függeszti szemét.

– Mért nincs magának ura?

– Leányka! Hol jár az eszed?

Nem felel a kérdésemre egyenesen, csak fölsóhajt:

– Hej, ha én királyfi volnék!

– Mit tennél?

– Feleségül venném magát.

– Zsuzsika, bolondokat beszélsz. Feküdj le.

– Nem, mig maga le nem fekszik. Félek…

– Mitől félsz?

– Attól, hogy besurran ide egy csúf fekete ember, magát fölkapja s elviszi.

– Ne félj, Zsuzsika. Az ördög sem visz el engem. De mért gondolsz éppen a csúf fekete emberre?

– Láttam álmomban.

– Nos, ha véletlenül eljönne?

– Ide ne, ha jó kell! – pattan föl a béna féreg s megragadja istápját.

– Félsz, ugy-e, hogy elhagynálak…

– Félek, félek… hanem ha az a királyfi jönne…

– Itt volt egyszer, Zsuzsika…

– Itt volt? S mért nem ment vele?

– Miért, te kis bolond? Azért, mert mikor indulni akartunk – fölébredtem.

– Hát csak álom volt ez is!

– Álom, Zsuzsika, álom. De szép álom volt!…

– Ó Istenem!

– Hát csak maradjunk mi hárman: én, te meg az istáp.

– Maga, én meg az istáp… – dünnyögi utánam Zsuzsika.

Már magam is félálomban hallgatom a tüz dorombolását, a világ legszebb muzsikáját. Az, az, a legszebb muzsika. Fájdalmat zsibbasztó, vágyakat altató, megnyugvást fakasztó… A regénynek vége…

– Feküdjünk le, Zsuzsika!

VÉGE.

A nagymama.

Őszi napnak szelid verőfénye, maradj még, maradj a vén udvarház tornácán, aranyozd meg nagymama ezüstös haját. Játszadozzál nagymama arcán, ezen a nemes szép arcon; a homlokán, ezen a magas, büszke homlokon. Im, nemcsak te mosolyogsz, őszi napsugár, mosolyog a nagymama is… Ki tudja, talán az utolsó mosoly. Szeliden mosolygó, bánatos búcsu az ősztől, az őszbe hajlott élettől… Mellette egy szép szőke leány ül a zsámolyon, aranyos haja nagymama ölébe temetkezik s hosszan, szótlanul néz föl nagymamára. Nagymama megsimogatja a leány arcát s mondja mosolyogva, szeretettel:

– Ábrándozunk, ismét csak ábrándozunk, ugy-e. Hiába tagadja, kisasszony, belátok a szívébe. Ó, a nagymama szemüveg nélkül nem látja már azokat a régi jó nagy betüket sem, de az ilyen fiatal leányok szívébe belát és kiolvas onnét minden szót.

– De nagymama! Hogy lehet onnét olvasni, ahová semmi sincs írva?

Piruló arcát nagymama ölébe temette a leány, csak az aranysárga haja látszott, s mintha a verőfény egyszerre ideszállott volna nagymama hajáról is, fénylett, ragyogott a gyönyörü szép haj. Nagymama önkéntelen elszólta magát:

– Be szép hajad van, gyermekem!

A leány büszkén fölemelte fejét, s mondta lelkes szóval:

– A tied most is szebb, nagymama!

– Te hizelkedő macska, te… Ki ne szeretne téged?

– Csak te szeress, édes nagymamám! Úgy mint eddig. Anya helyett édes anya.

– Ó te bohó, te, hát kit szeressek mást? Volt-e valaki még mellettem, akit szeressek? Anyád, szegény anyád halála után te kötöttél az élethez, édes kicsi bimbóm… Bimbó… mit beszélek, virággá fakadtál. Szép vagy, mint az édesanyád. Csak – s itt ború szállott a homlokára – okosabb légy, mint édes anyád.

– Nagymama…

– Jó, jó, tudom, mit akarsz mondani. Szeretett. De szerethetett volna egy kicsit okosan. Apád – – –

– Derék, tisztességes ember volt!

– Derék, derék, de hiába, alacsony a származása…

– Honvédtiszt volt, vitéz volt, a vitézsége megnemesítette.

Nagymama szemében köny villant meg.

– Igaz, igaz… hogy te igazi nemes vér vagy: csak az védheti így a szüleit. Hanem azért a nemes voltára büszke nagyasszony kedves ravaszsággal tette hozzá: De te mégis okos léssz ugy-e? Te hallgatsz, Vilma…

A leány, minha álomból rezzent volna föl, révedezve nézett le az udvarra, aztán tekintete átszállt a gyümölcsös vén fáin: azok mögött állott színte elrejtve egy régi ház, egykor tiszttartó lakott benne, most a bérlő. A tiszta csöndes levegőn áthullámzott egy megkapó szép nóta: Darumadár, szállj előttem, szállj előttem… daru, szállj… Valaki zongorán játszotta e dalt s lágy bariton hang kisérte halkan, csendesen.

– A bérlő kisasszony s a bérlő úrfi, – szólt csöndesen, gúnnyal a nagymama.

– Ó de szépen játszik, de szépen énekel, nemde nagymama?

Nem akarta észrevenni a gúnyt, mely a nagymama szavaiban rejlett.

– Szép, szép. A kisasszony valóban szépen játszik, az úrfi is szépen énekel. Ám az én időmben a bérlő kisasszonyoknak elég volt a gitár s az ilyen úrfiak boldogok voltak, ha kántorokká lehettek. Milyen világ! A bérlő kisasszonynak zongorája van, a bérlő úrfi ügyvéd. Az én időmben csak nemes emberből lehetett ügyvéd…

– De az rég volt, édes nagymama.

Folytatta a nagymama, mintha nem is hallotta volna e megjegyzést:

– Soha sem is volt inyemre, hogy nagybátyád bérbe adja a birtokot. A Bekék uradalmát ős idők óta tiszttartók igazgatták, mind csupa nemes emberek. Tudod, ki volt a mostani bérlő atyja? Udvarbiró az én apámnál. Közönséges jobbágy ember. S lám, a fiának hogy fölvitte Isten a dolgát. És az unokájának! Oly előkelő, akár az én fiam, az én miniszteri tanácsos fiam. Na, szép, rangos hivatal, ámbár, ha szavamat fogadja s megházasodik, nagyobb karriert csinálhatott volna. Lehetne miniszter. Mert György nagy ész. Ő talentum. Most már vége. Ötven éves. Ha eddig nem tette, maradjon csak agglegény holtig. Hadd éljen a penzióból. Abból megélhet, ugy-e. Éljen is meg. Mert amit itt látsz: ez a ház, ez a sok épület, őseidnek ez a nagy kertje; a szántók, a rétek, az erdő, mind a Beke Vilmáé.

– Uzoni Vilmát akartál mondani, nemde nagymama?

– Jó, jó, Uzoni Vilma, legyen az. Hallgass csak ide: írtam Györgynek, megírtam neki végső akaratomat. Elvárom tőle, hogy lemondjon az ősi jusról, miután családja nincs. Ő megélhet uriasan a penzióból, ugy-e?

– De hátha nem elég neki?

– Elég, ha én mondom! Azt akarom, hogy az ősi jus reád szálljon. Az édes anyád jussa hol van? Eltünt, mint a pára. Az apád…

– Nagymamám!

– Ne félj, nem teszek szemrehányást. Ami elmúlt, elmúlt. Hála az égnek, hogy még meg van az ősi, a Beke-jus. Most csak – s merőn nézett a leányra, – egészen, tisztán szeretnék belátni a szíved közepébe. Szeretném kiolvasni onnét a férfi nevét, kinek kezedet s szívedet szántad.

Gyöngéden, hizelegve cirógatta meg a leány fejét.

– Nos, nos, csakugyan még semmi sincs írva a te szívedbe? Semmi, senki? Lássuk. Sorba veszem az ismerős gavallérokat.

– Ne, ne, nagymama, hiába ne! Egyiket sem találod meg ott!

– Tehát ismeretlen? Budapesti gavallér? Báli ismeretség? Na csak közülünk és közénk való legyen. Majd a szeme közé nézek, csak eljőjjön. De hamar, mert nagymama öreg, göthös. Ma még mosolyog a nap, holnap beborúlhat az ég, aztán beállanak azok a csúnya hideg őszi napok, amikor a nagymama mindig csak köhög, köhög, hát még a tél, brr! Jaj, a tél. Azt én már nem élem túl…

– Sok, sok telet élsz te még túl nagymama.

– Nos, budapesti gavallér?

A leány könyörögve kulcsolta össze kezét:

– Ne faggass, ne kínozz, édes jó nagymamám! Majd György bácsi… Igen, ő megmondja… Ő tudja, ő mindent tud, ő okos ember, ő mindent eligazít, de én ostoba, gyámoltalan leány vagyok, igen, hisz jól ismersz… Nagymama!

Nagymama rémülten nézte, vigyázta a leányt, ki neki pirúlt arccal, szinte lázasan hadart tovább összefüggés nélkül.

– Mert látod, nagymama, ez a ház is, ez az uradalom is, én igazán nem tudom, mit mondjak, de engem nem illet meg, hogy is illetne meg, mikor a Gyuri bácsié. Nem is volna lelkem, hogy elfogadjam. Tudod, nagymamám, Budapesten roppant drága az élet – ó, én láttam, tapasztaltam – mi konyhapénz kell ott mindennap! És sok minden, amit elszámlálni nem lehet. Azt igazán mondom, hogy Gyuri bácsi nem tudna megélni a fizetéséből s ha a bérlő nem küldene, ha a fia el nem hozná a pénzt… igen, a fia… Ugy-e, tetszett neked is ez a fiatalember? Oly szerény s mégis önérzetes, komoly. Mai világban ritka az ilyen ifjú, különösen ha fölvergődött. Nem is hinnéd, én sem hinném, ha Gyuri bácsi nem mondta volna, ennek a fiatalembernek már most hires irodája van. Annyi pöre, hogy alig győzi…

– Leány! Megőrültél!?

– É–én? Megőrültem?

Csodálkozva, elképedve nézett a nagymamára, ki testében reszketett a fölindulástól. Naivan, mint akinek sejtelme sincs arról, hogy mit mondhatott olyat, ami a nagymamát fölizgathatta volna, kérdezte:

– Beteg vagy, nagymama? Jaj, Istenem, hogy reszket a lábad, a kezed, mindened! S az arcod oly sápadt!

Megragadta nagymama kezét, s szinte fölsikoltott ijedtében: nagymama! Keze hideg volt, mint a jég.

De nagymama kivonta kezét a leány kezéből s hidegen, olyan hidegen mondta:

– Tehát a bérlő úrfi, az ügyvéd úr. Hogy is hivják? Baló István. Ez a szerény, s mégis önérzetes, komoly férfi… ez van a kisasszony szívében, nemde?

A leány egy lépést hátrált s mondotta bátran, büszkén, amint csak nagymama megkivánta az ő véréből való vértől:

– Ő, nagymama, ő!

Nagymama lassan, nehézkesen simította végig a homlokát, újra meg újra, aztán mintha a szemét is tapogatta volna reszkető ujjaival, vajjon ébren van-e. Ott állott, valóban ott állott előtte a leány, büszkén, mint egy istennő: szebb volt, mint valaha. És im ott állott előtte, s most már igazán azt hitte, hogy álmodik – Baló István. Látatlan ért a tornác elé, éppen arra a szóra, mely egyszerre égbe emelte őt. Hálásan csókolt kezet a leánynak s elfogódva, zavartan állott meg a nagymama előtt, nem tudván, mit kezdjen. Nem ismert a büszkeségében is szelid, kegyes nagyasszonyra, ki eddig leereszkedő volt hozzá, de nem sértő módon. Most a nagyasszony egy tekintetre sem méltatva őt, közönyös hangon mondta:

– Búcsúzni jött Baló úr, nemde? Hallottam, hogy viszautazik Budapestre.

– Úgy van, nagyságos asszonyom, búcsúzni jöttem, bár azzal a szándékkal hagytam el Budapestet, hogy pár hetet szüleim körében töltsek.

– Szüleinek bizonyára fájdalmasan esik hirtelen elhatározása, – mondotta a nagymama, de már nem nézett keresztül az ifjú fején, vizsgálva legeltette rajta tekintetét, hadd lássa szavainak hatását.

– Szegény szüleim! Ők igazán oly ritkán láthatnak engem…

– Nagyon leköti ügyvéd urat az irodája.

– Hál’ Istennek, sok dolgom van, s nekem a munka igaz gyönyörüség.

Szívéből, szinte lelkesülten mondta ezt az ifjú s a leány félig gyönyörködve, félig ijedten hallgatta szavait. Reszketett, mint egy megkergetett őzike, s kétségbeesetten gondolt a pillanatra, midőn nagymama kimondja rájuk a halálos itéletet.

Mondta nagymama:

– Elhiszem önnek, hogy a munka gyönyörüség. Ezt a fiamtól is sokszor hallottam. Különben miért dolgoznék oly sokat, mikor nincs rászorulva.

Erős nyomatékkal mondta ezt a nagymama s megütődve látta, hogy az ifjú ajkán különös mosoly lebbent el. De talán nem jól láttak gyöngülő szemei?

Gépiesen, szórakozottan mondta az ifjú:

– Valóban, ő méltósága nem szorult a munkára. S épp ez benne a legszebb vonás: reggeltől estig dolgozik, mint a legkisebb tisztviselő s ráér még jót tenni másokkal. Ő velem is annyi jót tett, hogy egy egész élet kevés meghálálni azt! Ő vezetett be engem, a szegény, névtelen ifjút a társaságokba, az ő révén jutottam előkelő ismeretségekhez, neki köszönhetem, hogy ma szép irodám van, neki köszönhetem…

Lopva a leányra pillantott, tőle kérvén bátorítást, beszélhet-e tovább. A leány tekintetében ott ragyogott a válasz: beszélj, beszélj, légy bátor!

– Neki köszönhetem, hogy föl mertem emelni szememet nagyságod unokájára…

– György! Az én fiam engedte meg ezt!?

– Ő bátoritott rá, hogy tőle, mint gyámjától megkérjem a kezét…

– És ő odaigérte?

– Oly kegyes volt: áldja meg az Isten!

– És hiába igérte, én nem engedem! – kiáltott magánkivül a nagymama. – Vilma, vezess be!

Nem volt annyi ereje a nagy erős izgalomtól, hogy fölkeljen a székből, erőtlenül hanyatlott vissza. Aztán egyszerre csak megeredtek a könyei, s tehetetlensége érzetében sírt a nagymama.

– Istenem, Istenem, – zokogott, – mit kellett megérnem.

Vilma kétségbeesetten szaladgált a tornácon, nem tudta, mit cselekedjék. Baló István szomorúan fordult a leányhoz:

– Ha nagymamája megengedné, bevinném a szobába.

– Nem, nem, – tiltakozott a nagymama csöndesen, – most már nem érzem magamat oly rosszul. Egy kissé elszédültem. Itt maradok.

Gőgösen szólt Baló Istvánhoz:

– Van még valami mondani valója?

– Nincs, nagyságos asszonyom. Csupán egy levelet kell átadnom a méltóságos úrtól. Nem szívesen teszem, mert azt hiszem, rólam is szó van a levélben, de ő méltósága megparancsolta, hogy adjam át, ha nagyságod elutasít.

Kivette a levelet s mély meghajlással nyujtotta át.

– És most, nagyságos asszonyom, fogadja alázatos kézcsókomat. Kisasszony, – fordult a leányhoz – bocsásson meg, hogy fájdalmat okoztam gyermeki szívének.

A leány könyes szemmel nyújtott kezet az ifjúnak:

– Isten önnel, Baló. A viszontlátásig, – lehelte inkább, mint mondotta. – A viszontlátásig…

Nagymama izgatottan bontotta föl a levelet, aztán átadta a leánynak:

– Olvassa, kisasszony, hadd hallom, mit ír a méltóságos úr.

Vilma reszketve vette át a levelet s a szemébe toluló könnyektől akadozva olvasta, amint következik:

Drága jó anyám!

Talán nem kell bizonyítgatnom, mennyire fáj nekem, hogy nem csókolhatom áldott jó kezedet s ahelyett, hogy magam mondanám el, levélre kell bíznom az elmondani valókat. Baló Istvánnak, a levelem vivőjének szorosan meghagytam, hogy csak az esetben adja át azt, ha te, drága jó anyám, nem volnál velem egy véleményem Vilmánk jövendőjét illetően. Én mint gyám, Vilma kezét e derék ifjúnak ígértem, abban az erős hitben, hogy hozzá méltóbb férjet aligha találok. Ismerem az ifjút gyermekkora óta, úgyszólván előttem növekedett föl s nemes jellemének, becsületességének többszörös próbáját adván, én a magam részéről szívesen szemet hunyok paraszti származása előtt. Tudom, hogy neked az nem oly könnyü, drága jó anyám, mert te különben becsülésre méltó előitéletekben nevelkedtél föl, öregedtél meg. Ám manapság nem szabad szorosan ragaszkodnunk az előitéletekhez, bármennyire tiszteletreméltók is azok. Sok kicsiny emelkedett magasra, sok nagy szállott alá s ha nézem családunk és a Baló-család sorsát, be kell ismernem, hogy a távolság köztünk ma már nem oly nagy. Baló Istvánnak nemcsak előkelő állása van, de gazdag is, mig mi, fájdalom, szegények vagyunk.

– Állj meg csak, állj meg, – szólt közbe izgatottan a nagymama. – Olvasd még egyszer az utolsó mondatot.

A leány újra olvasta.

– Tovább, tovább!

Ó drága jó anyám, szívem majd megszakad, töredelmes vallomást kelletvén tennem. Isten látja lelkemet, arra irányult minden törekvésem, hogy sohase tudd meg a szomorú valóságot, élj abban a hitben, hogy minden, ami szemeid előtt elterül, a mienk. Semmi, semmi! Baló Péter már évek óta csak a te szemedben bérlője a Beke-uradalomnak, övé a ház, az ősi ház, melyet én már megterhelten vettem át. Ám az egyszerü, de nemeslelkü ember készséggel hajlott abbeli kérésemre, hogy mig te élsz, mint bérlő viselkedjék s háborítatlanul lakjál az ősi házban. Mindezt te sohasem tudod meg, drága jó mamám, ha minden leveledben nem sürgetsz, hogy irassam Vilma nevére a birtokot. Végre is elszántam magamat e vallomásra, bár tudom, hogy végtelen nagy fájdalmat okozok neked, de inkább tőlem tudd meg a valót, mint idegenektől.

– Elég, elég!

Az utolsó sorokat már zokogva olvasta a leány s szegény nagymama megtörve, erőtlenül feküdt székében, alig hallhatóan rebegte: elég, elég…

Vilma sírva borult a nagymamára, csókolta kezét, arcát: édes jó nagymamám, drága jó nagymamám!

– Ó, jaj nekünk, ó, jaj, édes kis árvám! Földönfutók vagyunk, koldusnál koldusabbak.

Aztán egyszerre, minden összefüggés nélkül szólt a leánynak:

– Szólítsd be az inast.

– Parancsolsz valamit, nagymamám? Megmondom neki.

– Menjen át ifjabb Baló úrhoz: kéretem, jőjjön ide.

Néhány perc múlva ott állott előttük Baló István. Látván a kisírt szemeket, megilletődve mondta:

– Parancsára itt vagyok nagyságos asszonyom.

– Nem parancsoltam, kértem, hogy jöjjön át, Baló úr, – mondta oly nyugodtan, hogy csak kisírt szeme mutatta az átélt izgalmat. – Fiam leveléből – folytatta nagymama – az tűnik ki, hogy ez a ház s ez az uradalom az önöké. Valóban szép volt az ön édes apjától, s öntől is, hogy megtűrték itt ezt a szegény öreg asszonyt…

– Ó, nagyságos aszonyom!

– Úgy van, úgy, szép volt, nemes dolog volt s most még csak arra kérem, engedje itt maradnunk, míg holminkat összecsomagoltatjuk.

Baló István most annak az embernek az arcát öltötte föl, ki egész komolyan sajnálja, de igazán nincs módjában, hogy eleget tegyen a kérésnek. Tettetett komolysággal mondta, miközben egy nagy birtokívet húzott ki oldalzsebéből:

– Sajnálom, nagyságos asszonyom, de én nem rendelkezhetem sem a ház, sem az uradalom fölött. Méltóztassék beletekinteni: minden a kisasszonyé.

– Hogyan! – kiáltott föl egyszerre nagymama is, unokája is.

– Véletlenül értésemre esett nagyságod szándéka s én bátor voltam megvalósítani.

E pillanatban Baló Istvánból, a leleményes prókátorból, ismét szerelmes ifjú lett s mig nagymama a birtokívet betüzgette, hullatván könnyeit a rideg számokra, letérdelt nagymama előtt. És im ott térdelt mellette Vilma is. Egyszerre ragadták meg nagymama kezét.

Szólt a leány, könyörögve emelvén szemét a nagymamára:

– Áldj meg minket, édes jó nagymama.

Nagymama kezei önkéntelen hullottak le, véletlenül éppen a két szerelmes fejére.

– Megáldalak, meg. Keljetek föl.

Baló István csókokkal halmozta el nagymama kezét.

– Nagyságos asszonyom…

– Nagymama, – igazította helyre a nagyasszony. Hosszan a szemébe nézett az ifjúnak s mondta kedves büszkeséggel:

– Igazi nemes szív vagy, István. Látszik, hogy a fiam társaságában nevelkedtél föl!

A kendi papné naplója.

Öreg, szúette szekrényben találtam a kendi papné naplójára: régi, szinehagyott füzetecske, öreges írás, néhol szinte olvashatatlan. Sokáig haboztam: közzé tegyem-e? Vajjon kielégíti-e az elkényeztetett ízlést egy vén papné együgyü írása; egy e század hajnalán élt papleánynak az élete? Vagy amint ő nevezi naplóját: „Rövid leírása az én viszontagságos életemnek és abban az isteni gondviselés megdicsőittetésének.“ Vajjon vannak-e még szívek, melyek megdobbannak ez ósdi szavakra: az isteni gondviselés megdicsőittetése? A századvég leányai megértik-e a század elejének leányát, ki minden dolgában, életének minden változásában, szerelmében, csalódásában, az isteni gondviselést látja, az ellen soha föl nem zúdul, de sőt inkább dicsőíti a nehéz órákban is?

Nincs más mód, követem Biró Erzsébet példáját: az isteni gondviselésre bizom naplójának sorsát, megkezdvén közlését – Isten nevében!

*

Áldassék érette Istennek szent neve, lecsendesült szível várom a halál angyalát, tiszta lélekkel állok az Úr szine elé. Sem ifjúságomban, sem öregségemben az isteni gondviselés ellen nem zúgolódtam. Szomorú árvaságomban Ő benne volt bizodalmam és soha meg nem csalatkoztam. Most, viszontagságos életem alkonyodásán is az isteni gondviselést dicsőítem; ő adott enyhülést szívemnek nehéz fájdalmaiban; most is ő ad erőt reszkető kezemnek.

Érzem, hogy nemsokára eljön érettem a halál angyala, vajjon lesz-e időm, leírhatom-e életem folyását, szívemnek könyebbségére, gyermekeimnek, unokáimnak okulására?

… Édes apám kálvinista pap volt Bonchidán, ott születtem az Úrnak 1805-ik esztendejében. Nemes fiú volt az apám, nemes leány az édes anyám. Ó mely mosolygó remény kecsegteté szüleimet, mely szépnek látták a jövendőt! S mely hamar vége lett a mosolygó reménynek! De, úgy látszik, már születésemkor kiapadt a boldogság forrása: édes anyám meghalt szép ifjúságában s én nekem korán meg kellett ízlelnem az árvaság kenyerét. Apám hires tanult ember volt, nagy birtoka Bonchidán, de hiába, az anya helyét nem pótolhatá. Báró Bánffy György volt a főkeresztapám, az édes apámnak kegyes nagy jóembere s Marguca nevü oláh dajkám beszélte, hogy a keresztelőn tenger sok huszast kapott, annyit, hogy nem fért a markába, még a katrincáját is tartania kellett, számomra is volt sok szép ajándéka, de mit ért, ha meghalt az édes anyám?

Később tudtam meg, hogy anyám házasélete nem volt boldog. Apám zsémbes természetü volt, mértéken túl szerette az italt s folyvást békétlenkedett, hogy nincs fia. Szegény anyámat a sok szívbéli bánkódás halálra sorvasztá. Szemlátomást hervadott, mint a virág, mondotta nem egyszer Marguca. Félesztendő sem múlt anyám halála után, apámnak el kellett hagyni a szép eklézsiát. Nem volt többé, aki csendesítse nagy indulatját, nem volt, aki eltakargassa gyöngeségeit: perbe szállott a hiveivel, pokollá lett az élet Bonchidán. De még gazdagabb eklézsiát kapott: elvitték Bálványosváraljára, e sötét, de Kanaán földjére. Ott lakott az a leány, kit legénykorában hoppon hagyott volt s ki vén leány maradott. Alig voltam tiz éves s az első héten, hogy beköltöztünk a váraljai parókiába, megmondtam a nénémnek: meglásd, elpusztulunk. Néném akkor már szép serdülő leány volt. Csodálkozva nézett reám.

– Mit beszélsz?

– Azt, hogy elpusztulunk.

Arra gondoltam, hogy apám megházasodik. Jövendölésem teljesült. Feleségül vette a vén leányt. E naptól kezdve lett csak igazán szomorú az életünk. A mostoha csak úgy dúskált a vagyonban, mézes-mázos szavakkal apámat elbolondította, mindennap fogyott, kevesbedett a gazdaság, sorba adogatták el a szép csikókat, a címeres ökröket. Szememmel láttam, mikor a Bánffy úrfiak ötven aranyat fizettek két csikóért. A két legszebbikért. Ó de megsírattam! Elkövetkezett az az idő, mikor csak egy tehén volt: ennek a húsából torolták el szerencsétlen apámat.

Az én nevelésem bezzeg más volt, mint az én leányaimé. A mező volt az én intézetem. Ott őríztem reggeltől estig, száraz kenyér mellett a juhokat. Örömmel őríztem, addig legalább nem ütött-vert a mostohám. Szántani is jól tudtam: megtanított rá Timár uram, az apám mindenese. Akkori időben szinte minden háznál főzték a pálinkát s az volt az én kötelességem, hogy egész télen át hordjam a jeget. Nem volt meleg ruhám, s szakadozó csizmám talpát kötővel kellett fölkötöznöm. Vajjon elhiszik-e ezt az én brünni topánkában járó unokáim? A nénémnek jobb dolga volt: neki kedvezett a mostoha, mert a fiának szánta feleségül.

De az isteni gondviselés nem hagyott el: szabadulást mutatott csüggedő lelkemnek. Karácsonynak szent ünnepére hazajött a szomszédunk leánya Szamosújvárról, díszes öltözetben s midőn ezt láttam, még jobban elfacsarodott a szívem. Ime, a szegény napszámos leánya kisasszonyi gúnyában, én meg, a pap leánya, rongyosan. Titokban átszaladtam hozzájuk, sírva borúltam a leány mellére s kértem könyörögve: vigyen el engem is, ha visszamegy. Kérdeztem: ugy-e ott nem verik, a ki hívséggel szolgálja urát? Új esztendőre virradó éjjel elhagytam apám házát. Nem vittem magammal semmit, csak ami rajtam volt. Reggel ott voltunk Szamosujvártt. Mindjárt kaptam gazdát, megfogadtak egy gyermek mellé. Jobb dolgom volt, mint az apai háznál. Asszonyom minden ételéből adott, illendően fölruházott. De tetszett a gondviselésnek, hogy fölfedezzék ittlétemet. Egy bonchidai gordonkás, ki a bandájával sok jó pénzt szerzett nálunk a jobb időben, meglátott, amint éppen vizet cepeltem a Szamosról. Összecsapta a kezét:

– Kisássonykám! kisássonykám!

Úgy tettem, mintha nem hallanám, nem vettem magamra a megszólítást, a hogy csak birtak gyenge lábaim, szaladtam haza, de a gordonkás utánam kullogott, megjegyezte a házat, melynek udvarán gémeskút volt. Két nap mulva szörnyü sírással rontott be a néném, ki már akkor férjes asszony volt (de nem a mostohám fiának, hanem egy tiszttartónak lett a felesége), erőnek erejével elvitt s ott rejtegetett a házánál meg egyik-másik atyánkfiánál. Mert azt ő sem akarta, hogy többet visszamenjek az apai házhoz. Nem volt nyugodalmam, éjjel-nappal reszkettem, hogy apám egyszer megtalál s haza visz. De az isteni gondviselés ismét megdicsőíté magát: nénémet meglátogatá kendi-lónai udvari tiszt Pápai Sámuel, s ő megismervén szomorú sorsomat, ajállá magát, hogy szól az ő kegyes urasszonyának, gróf Teleki Imréné ő nagyságának, hátha felfogad a kisasszonykák mellé. Legyen áldott az emléke Pápai Sámuel uramnak, egy hét multán már jött az üzenet a nagyságos grófnétól, hogy vigyenek hozzá, Hosszufalvára, Kővárvidékre. Néném velem jött s megérkezvén a kastélyba, ottan a nagyságos grófné fölkérdezett, hogy mit tudok.

Mondta néném:

– Instálom a nagyságos grófnét, ez a kis leány tud már keresztszemmel való varrást, tud szegni s egyéb házi foglalkozásban is értelmes. Szépen söpörget, tisztogat.

– Jól van, – mondá a grófné, – itt maradhatsz, lányom. Három esztendőre fogadlak. Első esztendőre harminc forint a béred, azontúl minden esztendőben tíz forinttal több. Kapsz ezenkivül két rend változó ruhát, két surtzot, két pár lábbelit.

Szobát söpörtem, port törölgettem, kávét főztem, varrtam, fódoztam, a grófnénak ágyát megvetettem, a két kontesszel, amikor nekik szabad volt, játszottam: ez volt az én szolgálataimnak rendje. De volt egy szebeni komorna is s annak is én vetettem az ágyát, még az asztalát is én terítettem, mert külön asztalnál evett. Ez többet parancsolt nekem, mint a grófné, nem állott keze a munkára, de annál jobban a szeme a kacsingatásra. Borzadva szemléltem csapodárságát, ám nem mertem szólni, de az isteni gondviselés ismét megdicsőitette magát: a nagyságos grófnénak fölnyílt a szeme s elcsapta az én zsarnokomat. Helyébe pestit hozatott, de az sem volt jobb a Deákné vásznánál: ezt is elcsapták s minden baj az én nyakamban szakadott. Nem bántam: végeztem jó szívvel, csakhogy megérdemeljem a kegyes grófné bizodalmát. S volt a sok baj közt sok vidámság is. Nem múlt el hét, hogy valami játékot ne rendeztek volna a nagy palotán. Ezekben a játékokban részt vett az egész grófi család, a preceptor, a gubernánt, a számtartó, kancallista, a belső cselédek s a szembekötősdiben úgy megkergettem egyszer Brunczvik Karolina grófnét, hogy alig lihegett. A preceptor, Jakab István, az elmés játékban sokszor megnyaggatott engem, s bosszankodott, hogy mindenkit el tud fogni, de én mint a hal kisiklok a kezei közül. Egyszer megkérdezte: kik voltak a szüleim.

– Hisz mi akkor rokonok vagyunk, – mondá, – mert az én apám is pap volt!

– A jóban lehetünk rokonok, – mondtam én.

Ez a felelet nagyon megtetszett Jakab Istvánnak.

– Lám, mely szép megjegyzése van a gyermeknek! – mondta hangosan az egész társaság előtt s jobban szemügyre vett…

De mondhatom is, kedves gyermekeim, derék, kellemes ifiu volt Jakab István s úgy kell lenni, hogy szerette a gróf is, mert sok nagyértékü ajándékot kapott tőle. De én is kaptam ajándékot Jakab Istvántól, egy szép keszkenyőt. Talán azért, hogy pap leánya voltam?…

Alig vettem észre, eltelt két esztendő, a harmadik is vége felé járt. Szerettem volna közelebb jutni az én szülötte földemhez. Kendi-Lónára gondoltam, ahol az öreg Teleki grófné lakott. Egy vasárnap által is sétáltunk néhányan Kendi-Lónára s én az öreg grófnénak szép bokrétát vittem és egynéhány citromot, hogy kedveskedjem vele. De alig szóltam egy pár szót, tükörfényességü hintó robogott a gáng alá, hat ló volt elébe fogva s a hintóból kiszállott Degenfeld grófné, aki atyafiságban volt Teleki grófékkal. Aggódva húzódtam félre, hogy most már nem beszélhetek az én sorsomról. A grófnék néhány szót váltottak s az öreg grófné rám mutatott: nézd, itt van, ez éppen neked való.

– Édes kis leányom, – szólított meg Degenfeld grófné, – éppen téged tudakozlak. Emlékszel-e rám.

– Emlékszem, nagyságos grófné. Egyszer öltöztettem nagyságodat Hosszufalván.

– Nem jönnél-e hozzám szobalánynak?

Elszorúlt a szívem. Nem tudtam, mit feleljek. Ha hozzámegyek, még távolabb esem szülőföldemtől. De a grófné oly kegyesen, oly szépen beszélt, hogy nem tudtam ellentmondani.

– Lásd, nekem nincs lányom s ha jól viseled magadat, szépen kiruházlak, férjhez adlak.

Így kerültem Erdőszádára. Magas hegyen roppant nagy kastély s minden épület uj rajta, mert vett jószág volt s mindent újra építettek. A grófné határtalan gondossága, jó számítása, mindenhez értő nagy tehetsége vitt tökéletességre itt mindent. Hanem a szívem napokig úgy fájt a hazámért, hogy szinte betege voltam. De csakhamar megvigasztalódtam, látván, hogy nem én vagyok az egyetlen, ki hazájától távol kénytelen élni. Ime itt van az öreg úriasszony, ki huszonöt éve szolgálja a grófi házat, az áldott lelkü Kati. Ő Svájcból jött elébb Bécsbe, hol megismerkedett a grófnéval s Bécsből Erdőszádára. A férjétől egy évi házasság után elvált, mivelhogy nem élhettek békességben. Ott hagyta minden javát, Bécsig meg sem állott s a grófné a kis Ottó gróf mellé vette nevelőnek. Ez a svájci nő az, akinek legtöbbet köszönhetek az életben. Gazdag svájci polgárnak volt a leánya, jó nevelést kapott, atyja minden szépre, jóra taníttatta, hogy lelki szépség pótolja, amit a rongáló himlő tőle elvett. Engem nagyon szeretett, több ajándékot kaptam tőle, mint a grófnétól, mert a grófné akkorra tartogatta ezt, ha férjhez megyek. Egyszer a szilágyi jószágán nagy szüretet tartott, de nem vitt szakácsot s nekem kellett főzni. Zsémbeltem, hogy a pulyka nem kövér.

– Majd hizlalj jobbat, mikor tiszttartóné leszel, – mondta a grófné.

E szavaiból is éreztem, hogy jó indulattal van irántam. De az égben nem úgy volt elvégezve…

A jó, az áldott lelkü Kati mindég arról beszélt, hogy öreg napjaira, ha férjhez megyek, hozzám jő lakni, de az Ég nem engedte, hogy sok jóságát meghálálnám. Egy fájdalmas örömet mégis szereztem neki. Ez így történt. A grófné Svájcba utazott s magával vitt engem is. Éppen Konstancban állottunk meg hosszabb időre, abban a városban, hol Kati egy évig férjnél volt. A grófné Safhauzenbe ment fiával, engem meg ott hagytak, hogy őrizzem a sok málhát. Rövid időre mentek, de hosszabb ideig maradtak, mert a nagy köd miatt nem láthatták a szép Rénus esését. Nagy félelmek közt virrasztottam át az éjszakát a szállói szobában, mert hat kis bársonyládát is bizott rám a grófné, arannyal, ezüsttel tele. De az isteni gondviselés itt is megdicsőítette rajtam az ő kegyelmét, mert az álmatlan éjszakában eszembe jutott Kati, aki nekem sokszor könnyes szemmel panaszolta konstanci keserves életét. Vajjon él-e még a férje? Hát a rokonai? Sokszor mondta, hogy a rokonai Konstanctól két órányira laknak s hogy a város nagy részének a kertészség s a halászat a foglalkozása. Ott Konstanc mellett van a Bódenzé, melyből a különbnél különb halak soha ki nem fogynak s van a város mellett egy akkora kert, hogy a szem nem győzi belepni. Ezt a kertet akkor Paradicsomnak hivták. Föltettem magamban, hogy lopva elmegyek a Paradicsomba. Sohasem láttam olyan nagy fej káposztákat, mint e kertben s amit különösen megcsudáltam, habár még június hónapjában voltunk, már vágták a káposztát s a tövén már meg volt foganva az uj káposzta. De nem volt időm a csudálkozásra, kérdezősködni kezdtem Ottilia Pilgerinről (ez volt a Kati igaz neve) s a férjéről, Józef Ler-ről. Megszólítottam két munkásnőt s midőn Józef Ler nevét kiejtettem, bámulva néztek rám. Kérdezték, hová való vagyok. Mondtam: magyarországi s egy háznál lakom Ottilia Pilgerinnel. Szeretnék neki hírt vinni az uráról.

Na, édes Jézusom, lett erre sírás, jajgatás, ide-oda szaladgálás. Egy pillanat alatt sok nép verődött össze, köztük Ottilia Pilgerinnek számos rokona, kik majd széjjelszedtek engem kérdéseikkel. Elkisértek a szállóba, leveleket írtak s sírva kértek, mondjam meg Ottiliának, hogy a szülei meghaltak, meghalt az ura is, de rokonai közül többen élnek, jöjjön vissza közéjük. Mikor hazaérkezvén, mindezt elmondottam, az öreg Kati (én már nem tudom másképp nevezni) sírva borúlt a nyakamba: késő, késő! Én már idegen földön halok meg!

Azután még többször utaztam idegen országban a grófnéval s legidősebb fiával, ezzel a páratlan erényü ifjúval, akin meglátszott, hogy gondos anyának előrelátó szemei előtt nőtt föl. Volt még két kisebb gróf, az egyik Bécsben tanult az inzsinér akadémiában, Imrének hivták s miniszter vagy mi lett belőle, a másik, Pál, otthon nevelkedett egy igen erkölcsös és tudós ifjú gondviselése alatt. A legidősebb nagyon ifjanta konziliárus lett s házasságra lépett az akkori gubernátor, Teleki József hugával. Mind kedves, modeszt ifjak voltak, kegyesen, kedvesen szóltak hozzám, nem tekintettek cselédnek.

Már második esztendeje laktam a grófnénál, szépen gyült a pénzem, küldözgettem haza nénémnek, aki kamatoztatta. Hire is ment ennek s kezdettem észrevenni, hogy ez is, az is forgolódik körülöttem, de én féltem minden férfiútól, mint a legnagyobb tolvajtól. Csákainé is, a grófné gazdasszonya s gyermekkori barátnéja, jó szívvel összekötött volna a fiával, ki Debrecenben tanúlt, adott is nekem egyszer egy akkor módis akasztófésüt, de mindjárt mondta is, neked adom ezt a fésüt, pedig tudom, hogy nem érdemled meg, mert Pál Jánost szereted, a számtartót s nem az én fiamat. Akkor én még tizenhét éves voltam: gyermektesttel, de ember tehetséggel s mondtam Csákainénak: Ó, édes néni, gyermek vagyok én még, nekem nem is szabad gondolnom még férjhezmenetelre.

Istenem, bocsásd meg bünömet, nem mondtam igazat: szívembe akkor már le volt rajzolódva egy derék, szép ifiu képe, akivel az erdő szélén volt első találkozásom. Az erdő szélén, kis dombon, volt egy fakereszt: ott pihentek a megboldogult gróf tetemei, oda jártam én vasárnaponkint imádkozni, mert a faluban csak oláh templom volt. Itt, imádkozás közben lepett meg egy sudár magasnövésü ifjú, kinek fekete haja vállaira omlott, a szeme ragyogó fekete, mint a karbunkulus, a hangja zengett, mint a muzsika.

– Kisasszony, – szólított meg bátortalanul, piruló arccal.

Rémülten néztem rá, aztán hirtelen lesütöttem a szememet s nem birtam többé ráemelni.

– Szász István az én nevem. Becsületes szándékkal jöttem ide. Esztendeje már, hogy ismerem látásból s oly sok szépet hallottam önről. Tudna-e csak egy biztató szót mondani?

– Jaj Istenem, – sopánkodtam, – ha a grófné ezt látná!

– Ne féljen a grófnétól: édes apám, aki unitus pap Szászcsáváson, sokszor jár a palotába, a grófné mindig kegyesen fogadja, sőt asztalához is ülteti. Nem ismeri?

– Ismerem, ismerem.

Önkéntelen elindultam a falu felé, István meg bátortalanul haladt mellettem.

– Ha meg nem sérteném drága személyét, levélben kérdem meg: igen vagy nem? Írhatok?

– Ó istenem, mit tudjak válaszolni?

– Aztán elmegyek édes apámmal a grófnéhoz…

– Úgy lesz a legjobb, – mondottam hirtelen. – Most Isten áldja!

– Hát kezet sem ad?

Megragadta reszkető kezemet s forró csókot lehelt rá. Szívem dobogott, futva futottam a palotába s egész éjjel nem tudtam lehunyni a szememet.

Ó mely kellemetes napok következtek! István csakugyan eljött az édes apjával s az öreg pap elmondta fia szándékát.

– Na lám, – hallottam a grófné szavát, – de sok kérője van ennek az árva leánynak. Nekem nincs ellenvetésem, ha Erzsébetnek nincs. Elébb azonban végezze az akadémiát a fiatal úr.

Beszólított a grófné.

– Lányom, ez az ifiu kezedet kéri. Óhajtasz-e lenni a felesége?

Zokogva csókoltam meg a kegyes grófné kezét s úgy mondtam:

– Ha a nagyságos grófné megengedi.

E naptól kezdve Szász Istvánnak szabad bejárása volt a palotába. Viszontagságos életemnek e napok voltak legszebb napjai. De közeledett az elválás s minden nap szomorúbbak lettünk. Egy nap, hosszú hallgatás után, így szólt István:

– Levelet kaptam Szigetről, hívnak tanítói katedrára. Elfogadjam-e?

– Oda nem szeretnék menni, – mondtam én. – Távol van a hazámtól s hallottam, hogy a szigeti diákok igen darabosak.

– Akkor hát visszamegyek Bécsbe, még egy esztendő s végzem a klérikát.

Abban reménykedett, hogy majd káplán lesz az apja mellett, de ez hiu reménység volt, mert a hivek gyülölték a papnét, ki gőgös nemes leány volt. Kétség s reménykedés közt hánykódott lelkem, lassan, nehezen múlt az esztendő. A kegyes grófnétól érzékenyen, sűrű könnyhullatások közt búcsúztam el, ő maga is jónak látta, hogy a néném házánál töltsem a jegyesi napokat, ottan várjam boldogságom napját.

Ó, szomorú napok voltak ezek. Csüggedő levelek jöttek Istvántól. Majd ezek a csüggedős levelek is elmaradtak s csak hírből hallottam meg, hogy sok küzdelem után pap lett Madarason. De miért nem írta meg? Nem szeret már? Szebb s jobb leányra talált? Arra nem is gondoltam, hogy álnok, alattomos módon tépegetik szét szent frigyünket. Hiába, mégis csak ifjú voltam, tapasztalatlan, bármennyire dicsérték eszemet.

Egy este, midőn éppen vacsoránál ültünk, kocsizörgés hallatszott az udvar felől. Szívem majd kiugrott a nagy örömtől, fölsikoltottam: István!

De abban a pillanatban nyilt az ajtó s én erőtlenül hanyatlottam hátra: nem István lépett be, hanem helyette két ismeretlen úr. Mind a kettő pap volt, amint csakhamar megtudtam. Az egyik mostohám fia, kivel a nénémet össze akarták volt boronálni; a másik Kis Pál, a nagy-kendi ifjú pap. Egész este nem jött szó ajkaimra. Megeredt a tréfás diskurzus, az ifjú vendég elmés mondásaival, anekdotáival szinte halálra kacagtatta a társaságot. Lesütött szemmel ültem az asztalnál, de egyszer mégis mit gondoltam, mit nem, lopva rátekintettem, abban a hitben, hogy azokra néz, akiket mulattat. De megjártam, mert ő éppen rám nézett, szemünk találkozott s én oly mélyen elpirultam, mint soha még életemben. Azt hittem, hogy arcom és fülem lángot vet.

Vacsora közben azt határozták, hogy másnap menjünk át Váraljára. Úgy is lett. Én a sógorommal ültem egy kocsiban, a két vendég ismét más kocsiban. Néném otthon maradott. Szerencsétlenségemre, a Szamos hídját épp akkor vitte volt el az árvíz, nagynehezen átgázoltunk s a lovakat megállították, hogy kipihenjék magukat. Az urak leszállottak a kocsiról és pipára gyújtottak. Egyszer jön a sógorom, s mondja: elveszett a keztyüje. Kerestük, nem találjuk.

– Szállj le, kérlek, – mondotta, – akkor jobban tudom keresni.

Amint leszállottam, a mostohám fia fölpattant a helyemre, a sógorom melléje, a lovak közé csapott s nagy nevetéssel ott hagytak engem – Kis Pállal.

Magamon kívül voltam, nem tudtam, mitévő legyek. Visszatértem volna, de hogyan, mikor a Szamoson nincs híd? Kénytelen voltam Kis Pál kocsijára ülni. Ő egész uton beszélt, kérlelt, vigasztalt, én alig tudtam egy szót szólani. Hát még mikor egyszerre csak ezzel fordul felém:

– Kisasszony, eljönne-e hozzám feleségül?

A jó Isten, aki a szívekbe lát, csak az tudja, mi történhetett velem. Félelem-e vagy a szívnek egyéb titkos indulatja okozta, de én kimondtam a szót: El.

– Tudom, – mondotta, – hogy Szász István személye inkább tetszik, de majd meglátja, hogy nem érdemetlennek adja szívét. Ő, úgy hallom, elfeledte önt…

Nem szóltam, a szívem majd megszakadt. Igazat kellett adnom Kis Pálnak. Miért nem írt, ha szeret? Miért kell másoktól hallanom élete sorsát?

Váralján is, Bonchidán is nagy volt az öröm, mikor megtudták, hogy Kis Pálnak igértem kezemet. Különösen a néném örült nagyon. Azt mondta: mégis csak más egy kálvinista pap, nem való vagy te unitus paphoz!

Egy hónap múlva megvolt a menyegző, nagykendi papné lettem. Ott tudtam meg, hogy mely álnok módon fogdosták el Szász István leveleit. Ott tudtam meg, hogy szegény Szász bújában Olaszországba utazott, majd hazajött s tanár lett Marosvásárhelyen. Kis Pál nagyon megbecsült, de szívemben nem tudta betölteni Szász István helyét. Mindegy! Így volt megírva az Égben.

De az isteni gondviselés még egyszer megdicsőíté magát: látnom engedte Szász Istvánt egyszer. Egy marosvásárhelyi családnál voltam, hol nagy társaság gyűlt egybe. Egyszer belép egy magas szál, szép férfiú, akit mindenki szívesen fogadott. Az asszonyok s lányok közre fogták, ingerkedtek vele: mondja, Szász, mikor házasodik meg már? Hol az a hölgy, kit méltónak tart a szívére.

Éreztem, hogy halálos sápadtság ül arcomon. Én nem ismertem meg őt első tekintetre, ő azonban megismert engem. Szomorúan felelt a hölgyeknek:

– A szentírás mondja: itt van, akit ti kerestek.

Mindenki rám nézett, én meg majd elsülyedtem. Ő hozzám jött, szeliden megfogta a kezemet.

– Tudok mindent.

– Nem haragszik?

– Nem.

De kevés ideig maradt a társaságban, elbúcsúzott. Oly szomorú volt szegény.

Többet sohasem láttam.

Agglegény maradt egész életére. Most már pihen ő is a temető-kertben. Isten nyugtassa meg testét, támassza föl lelkét.

Weber Anna.

I.

Édes jó mamám!

Szomorodott szívvel jelentem, hogy Svájcból megszöktem s tovább menekülök Párisból is, amint e levelet a postára adtam. Hová: e pillanatban magam sem tudom. Te feledni küldtél a messze idegenbe, édes mamám s én, a te engedelmes fiad, ezidőszerint más kötelességet nem ismerek: feledni, feledni. Svájc hófödte hegyei közt, Páris széles boulevardjain és itt a szálló szobácskájában is csak ezt az egy szót szavalom: feledni, feledni! – s mi természetesebb, mint hogy a szívem hangos dobogással tiltakozik: nem, nem, nem!

Írván levelemet, meg-megakad szemem a pénzestárcámon, melyet épp az imént szörnyü haraggal dobtam le az asztalra. Gúnyosan vigyorognak rám a bankjegyek, a különböző bankokhoz szóló utalványok, mintha mondanák: te élhetetlen, te! Fenékig üríthetnéd az élvezetek poharát s gyámoltalanúl meghúzódol egy kis szobácskában, mint egy kiéhezett arcu diák!

Valóban, édes mamám, azt hiszem, hogy, ha a számkivetés hat hónapja letelt, én duzzadt tárcával térek vissza s – ezt már nem hiszem, bizonyosan tudom – nagy lelki nyomorúságomban sírva borúlok kebeledre: nem, nem tudom feledni Annát! Csak egyszer látnád s hallanád őt, többé nem csudálkoznál a velem történt nagy változáson. Épp olyan szép, mint Klárika, az én drága kis hugom, arca, szeme szellemtől ragyog s a szíve: arany, éppen mint az én kicsi Klárikámé. De én ezt hiába írom, te nem könyörülsz rajtam, drága, jó mamám, bár a legjobb anya vagy a világon. Te nem hiszed, hogy Anna büszkesége igazi nemes büszkeség és nem egy szegény leány affektációja s csak azért kötötte ki, hogy mig te áldásodat nem adod, nem lép velem oltár elé, mert ezzel még erősebben be akart hálózni engem…

Isten megtagadta tőlem az ékesszólás adományát s bár beszédessé tett a szerelem, föltártam előtted szívemet, elmondottam szerelmem történetét, nem győztelek meg. Meglehet, hogy sok bolondságot hadartam össze, nem azt mondtam el, ami lényeges, ami hatással lehetett volna a te anyai szívedre, de egy bizonyos, édes mamám, hogy szerelmem nő a távolsággal s lemondani, feledni nem tudok. Hiába erőltetem magamat, nem vagyok képes elhinni, bár te mondád, hogy a Zetelakiak megfordúlnának sírjukban, ha Weber Annát bevezetem abba a kastélyba, melynek úrnői mindig előkelő nemes családból való leányok voltak, – nem, nem, az én őseim nyugodtan alusszák tovább örök álmukat s azt sem hiszem, hogy komoran néznének le rám azok a fakuló arcképek…

Azt követeled tőlem, hogy feledjem e leányt s vegyek el magamhoz, családomhoz méltót! S hát vajjon én méltó vagyok-e Annához? Ne, ne kérdezd ezt, édes jó mamám, szomorú volna erre válaszom… Anna magasan áll fölöttem s ha hű képét rajzolhatnám a leánynak, bizton tudom, hogy e rajz diadalra vinné ügyemet. Érzem, hogy csak néhány nyugodt óra kellene s ez a rajz sikerülne nekem.

Nem, most már nem megyek innét tovább! E pillanatban megfogta lelkemet egy gondolat, ideköt ehhez a kis szobácskához, mely egyszerre oly kedvesnek tetszik nekem. Lent a lármás, nyüzsgő, tolongó Páris, itt fönt csönd és nyugalom. Mintha lelkem nyugalma is kezdene visszatérni. Jer, jer, nyugalom és el ne hagyj, hadd írhassak meg szépen, nyugodtan mindent az én drága jó mamámnak, akinek százszor, ezerszer csókolja kezét, számkivetett fia

Zetelaky László.

II.

Ez a levelem tán végtelen hosszú, édes jó mamám, de tudom, hogy végig olvasod, hisz kiérzem leveleidnek minden szavából, hogy megmérhetetlen irántam való szereteted. Olvasd, mamám, olvasd.

Annak éppen három éve, hogy megláttam Annát. Gyönyörű májusi nap volt, s valami rég nem érzett vágy ragadott ki a hegyek közé. Céltalanul bolyongtam a Zugligetben, mohón szívtam a májusi virágok illatát s szidtam magamat: de bolond vagy te! Itt töltöd szép ifjúságodat a kávéházak füstös levegőjében, holott oda haza a Küküllő partján, tied egy nagy darab föld, erdő, mező, ahol neked nyilnék minden virág. Mi ez a liget a te erdődhöz képest? Azzal az elhatározással indultam a városba, hogy mielőbb összecsomagolok és meg sem állok hazáig. Itt hagyom Budapestet, mely időnek előtte megöregített, fásulttá tette lelkemet. Az egyetemet – hisz ez nem volt titok előtted – messziről elkerültem, aminthogy nem is lebegett más cél előtted sem, ugy-e, édes mamám: híven az ősi hagyományhoz, néhány évet töltsek Budapesten s aztán folytassam ott, ahol boldogult apám elhagyta: vegyem át őseim örökét, legyek – úr. El innét, el!

A nap éppen a budai hegyek mögé hanyatlott, mikor beértem Budára. Oly rég nem tettem gyalog ily hosszu utat: tetszett nekem, hogy gyalog csatangoljak a poros, piszkos utcákon, nem törődve, hogy merre vagyok, hova jutok. Egyszerre, amint egy szűk utca gyalogjáróján mendegéltem, mintha csak a földbe gyökeredzett volna a lábam, hirtelen megálltam egy kicsi bolt előtt. Egy nagyon szép leány ült bent egy javakorbeli nő mellett, ki a leány anyjának látszott, oldalt, a fal mellett pedig egy magam korabeli, 24–25 éves fiatal ember. Szentül hittem, hogy ez a fiatal ember a leány udvarlója. Ellenállhatatlan vágy fogott meg belépni a kis szatócsboltba, bár hamarosan nem tudtam, hogy mit is vásárolhatok ott. Beléptem. Magam sem tudom, hogyan történt, nemcsak megbillentettem a kalapomat, de amint kérdőleg rám nézett a leány nefelejcskék szemével, önkéntelen lekaptam a fejemről. Zavarodottan, szinte akadozva kérdeztem:

– Kisasszony, kérem, árulnak cukrot?

Mondta a leány:

– Ó igen. De csak közönségest. Parancsol?

– Szabad hát kérnem két hatos árát?

Mig a cukrot elém tette, azon gondolkoztam, hogyan maradhatnék még, egy keveset bár, e leány közelében. Szórakozottan tettem zsebre a cukrot, késedelmeskedve keresgéltem a pénzt: elébb egy tizest vettem elő, aztán meggondoltam, visszatettem, egy forintosat vettem elő, majd azt is eltettem: hisz van nálam apró pénz is. Lefizettem a husz krajcárt.

– Köszönöm. Jó estét!

– Jó estét…

Meghajtottam magamat egy kissé, a mama is biccentett a fejével, a fiatal ember is. Hanem az ajtóból visszafordultam:

– Bocsánatot kérek, igazán röstellem, de Buda e részében nem tudom a járást… Ugy-e, kérem, jobbra kell majd térni, hogy a Krisztinavárosba jussak?

A mama felelt:

– Éppen ellenkezőleg: balra tér, onnét majd tovább igazítják.

– Köszönöm, köszönöm.

– De mamám, – szólalt meg a fiatal ember, (tehát nem udvarló!) – én még is azt hiszem, hogy közelebb találja a Krisztinavárost, ha jobbra tér s átmegy…

(Ha én tudnám, hogy miféle utcát mondott!)

– Magam is azt hiszem, – mondotta a leány – hogy Györgynek igaza van.

Ez a György mindjárt megtetszett nekem, mert nála nélkül most már csakugyan mennem kellett volna, de ő mondá:

– Uraságod persze nem budapesti születés?

– Ó nem. Az én szülőföldem messze van. A Székelyföldről való vagyok. Különben – ragadtam meg a kedvező alkalmat – az én nevem Zetelaki László.

– Nevem Weber György. Banktisztviselő.

Pillanatnyi habozás után kivágtam:

– Én meg ügyvédjelölt vagyok.

Ezalatt Anna valami könyvben lapozgatott, úgy tett, mintha olvasna egy-két sort minden oldalról, de valójában nem olvasott. Most, hogy bemutattam magamat Györgynek, az anyja is megszólalt:

– Budapesten nyit majd irodát?

– Bizony azt még magam sem tudom. Nehéz dolog ez szegény embernek. Kevés az ismerősöm. Valószinü, hogy leszorulok vidékre.

Mondta Weberné:

– No lám, Zetelaki úr leszorúl a vidékre. Mi meg a vidékről szorúltunk ide…

Anna szinte beletemetkezett a könyvbe, de rajtakaptam, hogy egyszer lopva rám tekintett.

– A kisasszony, – fordúltam hozzá – úgy látszik, szenvedélyes olvasó.

Gyönge pír futotta el arcát. Hozzá lépett a bátyja s tréfásan kikapta kezéből a könyvet.

– Add vissza, Gyurikám!

– Nem adom. Ne rontsd a szemedet. Látod, most is könnyezik.

– Ó nem az olvasás miatt! – szólta el magát Anna.

– Nem? S ugyan mi miatt? – dévajkodott vele György.

Komolyan, szinte feddőleg nézett Györgyre:

– Kérem. Te tudod, hogy van…

Nem fejezte be a mondatot, ijedten rezzent meg, mintha most vette volna észre, hogy idegen is van jelen. Éreztem, hogy fölösleges vagyok. De nem jöttem ki a boltból, míg nem biztosítottam magamnak a visszajutást. A visszajutást, anélkül, hogy cukorkákért kelljen újra meg újra beállítanom. Kezet fogtam Györgygyel.

– Igazán örülök, hogy megismerhettem. Ha megengedik – s most a hölgyek felé fordultam, – majd többször teszem tiszteletemet.

– Legyen szerencsénk, – mondta a mama, egy derék vidéki asszony jóságával.

Anna némán bólintott s úgy tetszett nekem, mintha éppenséggel nem volna egy véleményen az anyjával…

Kiérvén a szűk utcából, igazán nem tudom, jobbra vagy balra mentem-e, csak azt tudom, hogy éjfélig csatangoltam céltalan. Éreztem, hogy valami nagy dolog történt velem. Hiába próbáltam egyformának látni Annát mindazokkal a leányokkal, kikkel rövidebb-hosszabb regényem volt, nem találtam hasonlatosságot. Éreztem, hogy szívem megremeg s lassankint édes melegség fogja el: a tiszta, szűzi szerelem hajnalának ébredése volt ez. Hisz ha akkor lett volna erőm menekülni a fővárosból, talán egy szép álom halovány emlékeként marad meg az első este! De nem volt erőm, hajtott a szívem, – nem hozzád, édes jó mamám, ím, megvallom töredelmesen, nem hozzád! Egész éjjel nem tudtam lehunyni a szememet: előttem állott Anna bánatos, mélabús arcával. Csaknem világos volt már a Weber-család története is, bár csak annyit tudtam róla: fölszorúlt a vidékről. Gazdag kereskedő-család lehetett, a család feje meghalt, az özvegy két gyermekével szegénységben maradt s a vagyon romjaival ide menekültek, ahol nem ismeri őket senki. Budának is a legelrejtettebb zúgában egy kicsi boltot nyitottak. Hajnalban már kinyitja a boltját az özvegy s csak késő este zárja be. Durva munkásokat szolgál ki ő és leánya. György hivatalba jár s a fizetését minden hónap elsején hazaviszi. S ami szabad ideje van, anyja és nővére társaságában tölti. Neki bizonyosan nem volt ifjúsága, mint volt nekem. Így van, így.

Így is volt. Ma sem mondhatnék sem többet, sem kevesebbet, most, hogy ösmerem a családot közelről.

Másnap, amint alkonyodott, ott voltam náluk. A kínok kínját szenvedtem, hogy nem mehettem mindjárt délelőtt, vagy délután bár. De nem tehettem: visszatartott a hazugságom. Ha már azt hazudtam, hogy ügyvédjelölt vagyok, legyek az. Valami azt súgta nekem, hogy sokkal hamarabb célt érek, ha szegény, munkás fiatal embernek tartanak, mintha megtudják, hogy gazdag léhűtő vagyok. S ha csakugyan hatalmába kerít a szerelem, biztosabb leszek afelől, hogy szeret-e ő is.

Nem untatlak édes mamám, az első esztendővel, mert valójában minden napról ugyanazt írhatnám. Az alkonyat ott talált a boltban minden nap. És én is ott találtam az anyát, leányával és fiával. Egy évnek a leforgásán Annának más útját emberi szem nem látta: közeli lakásuktól a boltig meg vissza. És mindig az anyjával. Este hat órakor hazajött György, megvacsoráztak a boltban s tíz órakor haza. A második szentháromság: anya, leány és – szentlélek. Az első hetekben Anna elfogódott volt, de lassankint fölmelegedett s mikor megtudta, hogy nekem is özvegy anyám van és olyanforma hugom, mint ő, látható rokonszenvvel fordúlt felém.

– Milyen szép lesz, – mondta egyszer, – ha majd jó ügyvédi irodája lesz, magához veszi az édes anyját és a hugát és épp úgy élnek, mint mi.

– Ó, ez nagyon szép lesz, – mondtam én megindúltan.

Igen, önkéntelenül megindulás vett erőt szívemen és sohasem éreztem nyomorultabbnak magamat, mint e pillanatban. Im, úgy állok e leány előtt, mint egy derék fiu, az ő bátyjához hasonlatos, aki föláldozza ifjúságát özvegy anyjáért és hugáért, holott egy semmi vagyok, aki a maga emberségéből tán egy falat kenyeret sem tudna szerezni övéinek. Iszonyu félelem fogott el a gondolatra, hogy egyszer kitudódik hitványságom s kikergetnek a paradicsomból.

Vagy másfél évvel ismeretségünk után, egy este midőn beléptem a boltba, alig ismertem a Weber-családra. Szokatlan öröm fénye ragyogott az arcukon, s az özvegy épp akkor ölelte meg fiát, midőn beléptem.

– Jó az Isten, jó az Isten! Látod, megsegített!

– Nagy örömre jöttem, – mondtam én – juttassanak nekem is belőle.

– Igazán nagy a mi örömünk, – mondta Anna. – György fizetését fölemelték háromezer forintra. Most már a szegény mamának nem kell hajnalban kelni. Eladjuk a boltot.

– És önnek sem kell oly korán kelni…

– Nem? Ó higyje el, magammal nem törődöm. Én már megszoktam, kislány-korom óta. De a mama kényelemhez volt szokva. Szegény jó mamám!

Szemében köny csillogott. Mi történt velem? Éreztem, hogy könycsepp gördült le arcomon!

– Ugy-e, örül ön is Zetelaki úr, – fordúlt felém az özvegy.

– Istenem, hát lehet ebben kételkedni? Inkább én kérdem: megtartanak-e továbbra is barátságukban?

– Furcsa kérdés, – mondotta György.

Anna hosszan maga elé nézett, mintha hirtelen elmúlt volna minden öröme.

– Anna kisasszony! Olyan szomorú lett egyszerre…

Megrezzenve nézett rám.

– Egy kicsit elgondolkoztam. Higyje meg, mintha fájna már, hogy ezt a kicsi zugot elhagyjuk. Itt olyan boldogok voltunk a mi tisztes szegénységünkben… Ki tudja, leszünk-e ezután ilyen boldogok?

György egy kissé indulatosan szólt közbe:

– Mindig rémképeket látsz! Természetes. Tele a fejed regényekkel.

Sokáig csönd volt, némán ültünk a boltban.

– Zárjunk be, – mondotta György hirtelen. – Még holnap vevőt keresek.

Bezárta az ajtót, leeresztette a vasfüggönyt. Elől ment az özvegy a fiával, kart-karba öltve.

Anna szótlanúl haladott utánuk, én is mellette. A torkomat úgy fojtogatta egy szó, melyet rég hordoztam szívemben. Nem, nem viselem többé terhét! A kaputól néhány lépésnyire megragadtam Anna kezét.

– Anna…

Ő rám nézett s önkéntelen röppent ki ajkán:

– László…

Többet egy szót sem mondottunk. A többit leolvastuk egymás arcáról…

Gyötrelmekkel teljes édes napok: ez volt az én életem attól a pillanattól, midőn meggyőződtem, hogy Anna szeret, igazán szeret. De kit? Zetelaky Lászlót, a szegény ügyvédjelöltet. Mondhatom-e neki, mig te, édes mamám, áldásodat nem adod, hogy nem vagyok az, akinek eddig hitt? S ha te nem adod áldásodat, vehetem-e feleségül őt? Mire és miből alapíthatok családot? Ó, ha igazán a szegény ügyvédjelölt lehettem volna, akinek hazudtam magamat! Nem joggal fordul-e el Anna szíve tőlem, ha megtudja a valót? Hogy ámítottam, hazudoztam s mikor kisült, hogy gazdag vagyok, ez még nagyobb csapás, mert akadályként áll frigyünk elé! És ha megtudja a valót, mielőtt magam vallanám meg?

Szegény Anna! Észrevette, hogy néha hirtelen elkomorodom s azt hivén, hogy a szegénység bánt, még vigasztalt is.

– Ne légy olyan csüggedő. Majd egy kis vidéki városban irodát nyitasz. Hidd el, én oly kevéssel beérem. Ád valamit György is. Majd magunkhoz vesszük szegény édes anyádat is, a hugodat is. Te! Talán Györgygyel összeillenék! Mondhatom, hogy derék férjet kapna Györgyben! Aztán tudod, őt is csak ilyen módon lehet megházasítani. Sohasem forgott női társaságban. Mindig csak értünk, nekünk élt!

– Te jó, te drága! Áldjon meg az Isten!

S engedtem magamat tehetetlenül, hadd ragadjon magával a jövendőbe, melyet oly szépen, igézően rajzolt meg. Jótékony melegség járta át egész lényemet, hallván a nemes szívü leányt, ki mindjárt az én szegénynek vélt édes anyámra gondol!

Mondtam-e ezt neked, mamám? Ugy-e, nem? Lehetetlen, hogy mondtam volna. Ha te ezt hallod, ha te ezt tudod, velem jösz akkor és kebledre öleled Annát!

Ami ezután történt, arra csak behunyt szemmel tudok visszagondolni. Lelkemre nehezedett az a pillanat s le sem tudom rázni, midőn egy napon beléptem Annáékhoz s őt és anyját kisírt szemmel, Györgyöt szörnyű fölindulás közt találtam. Rémülten állottam meg az ajtó mellett.

– Ne tovább! Álljon meg! – kiáltott rám György. – Tudja, hogy mi az ön neve? Nyomorúlt csaló! Szédelgő! Tolvaj, aki belopódzott a mi szentélyünkbe!

Anna nem tudott rám nézni, de könyörögve kulcsolta össze kezét György felé:

– György! György!

– Talán még most is szereted? – kiáltott Annára.

– De mi történt? – kérdeztem én lehető nyugodtan, bár szédülni éreztem a fejemet.

Szörnyü pillanat volt ez. Arcomba vágva a leggyalázóbb szavak s vissza nem utasíthatom, mert a látszat igazat adott Györgynek. Kimagyarázzam magamat? E pillanatban szinte lehetetlen.

– Ha tudni akarja, hogy mi történt, hát megmondom, – folytatta György magánkívül. – Meggyőződtem, hogy ön egy lézengő ritter. Egy gazdag ficsúr, ki belopódzott hozzánk. Csak nem várja, hogy azt is megmondjam: miért?

– Hallgasson meg…

– Nem hallgatom. Takarodjék ki!

Mondtam én:

– Akkor majd meghallgatja segédeimet.

Weberné rémülten sikoltott föl, hallottam Anna hangját is: László! László! – de hajtott a szégyen, a vak düh s meg sem állottam, mig két jó barátomat meg nem találtam.

Még aznap fölkeresett lakásomon Weberné, vele jött Anna is, könyörögtek, hogy ne hivassam ki Györgyöt, ő nem tud bánni a karddal. Igyekeztem megnyugtatni.

– Legyenek nyugodtak, mondtam én, György fog megvágni engem, amint hogy egy vágást érdemlek is tőle. A párbaj után – mondtam Annának – meg fogsz győződni, hogy hazugságom ártatlan természetü volt. Csak meg akartam győződni, hogy igazán szeretsz-e, Anna!

A párbaj megtörtént. Valóságos kéjjel engedtem át magamat a György kardjának: tessék. A segédeimet majd fölvetette a bosszúság, mikor látták, hogy szándékosan engedtem egy jó hosszú sebet a homlokomra.

Néhány napig feküdtem. György mindennap meglátogatott.

– Hát nem tudtad mindjárt mondani? – méltatlankodott ő, mikor föltártam előtte az igaz valót.

– Akkor sokkal izgatottabb voltál, semhogy hihettél volna nekem. Most már tudsz mindent, hanem az a kérdés, mit teszünk most?

– Tudom, mire gondolsz, – mondotta György – az édes anyád nem fog beleegyezni ebbe a házasságba.

Minek hazudjak, édes jó mamám, most már mindent megvallhatok, azt mondottam nagy fölindulásomban:

– És én akkor is feleségül veszem Annát!

– Nem. Én sem engedem. A Weber György huga nem tolakodik senkinek a családjába. Mi is voltunk gazdagok, László! Nem vagyok nemes, de régi jó polgárcsaládból vagyok. Ti büszkék vagytok a nemességetekre, én is a polgárságomra, még pedig nem kevésbbé. Hányan züllenek el közületek az enyémhez hasonló körülmények között! S im, látod, becsületes munkával újra fölküzdöttem magamat. Féltékenyen őriztük családunk becsületét. Szegénység le nem térített a becsület útjáról. Édes anyámmal együtt őriztük, ápoltuk, dédelgettük Annát s tiszta, érintetlen maradt, mint a fehér liliom…

Írjam-e tovább, édes jó mamám? Te számkivetettél engem és én most várom a kegyelmet, mely két szívet tesz boldoggá. Mondjam-e, megesküdjem-e hófehér hajadra, hogy elsorvadok bús számkivetésemben s elsorvad az a leány is, aki ismeretlenül is oly meleg szeretettel volt irántad, a szegény özvegynek vélt anya iránt!

IV.

„Ó áldott, ó áldott a kezeírása!“ Ugy-e, igazam volt? Ugy-e, nem csalódtam? Ugy-e, olyan jónak, nemesnek találtad őt, mint én? Csak maradjatok Budapesten, drága jó mamám, megyek, repülök közétek!

TARTALOM.

Uzoni Margit 3

A nagymama 152

A kendi papné naplója 163

Weber Anna 177

Javítások.

Az eredeti szöveg helyesírásán nem változtattunk.

A nyomdai hibákat javítottuk. Ezek listája:

18 | veszedelmbe | veszedelembe
22 | gyöngéd szeretet | gyöngéd szeretetet
28 | visszatutasítottak | visszautasítottak
58 | kertben töltötttük | kertben töltöttük
96 | beütöttt Emilia | beütött Emilia
126 | Óh, Istenem | – Óh, Istenem
133 | Ne beszéljünk | „Ne beszéljünk
155 | teszek szerehányást | teszek szemrehányást
169 | leki szépség | lelki szépség
171 | grófné gazadasszonya | grófné gazdasszonya
185 | ilyen bolodogok | ilyen boldogok

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK UZONI MARGIT: REGÉNY FIATAL LEÁNYOK SZÁMÁRA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

• You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

• You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

• You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

• You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back